12 



gon mån liknande dravidiska språkens genusåtskilnad mellan 

 förnuftiga väsenden och utan förnuft varande. De enda kända 

 numeriala kir ett och savak två ansluta sig ej heller till an- 

 dra kända språk. Bland 1 1 kasusformer, hvilka dock kunna 

 reduceras till ett mindre antal enklare suffixer, funnos en- 

 dast tvenne, nämligen för genitiv och dativ, som anslöto 

 sig till de i nord och syd Asien förherskande språkstam- 

 marna. Då i verbalbildningen tempustilläggen ra, ta, ne 

 fogas efter person tecknet, är detta en anordning som icke 

 återfinnes i de altaiska, men väl en del afrikanska språk, 

 t. ex. hottentottiskan. Väl kan man härvid påminna om 

 Mandschu, som i verbbildningen ställer först pronomen, så 

 verbstam och sist tempustillägg, samt förutsätta möjligheten 

 af en släktskap för verbformernas utpräglande i språket. 

 Men frågan ställes då ungefär på samma ståndpunkt som 

 den om möjligheten af de indogermaniska och semitiska språ- 

 kens ursprungliga enhet, utan att man lyckats uppvisa lika 

 många analogier som i sistnämnda hänseende. Hela den 

 framställning Oppert lemnar af mediska språkets struktur 

 gifver sålunda icke den ringaste anledning att närmare hän- 

 föra detsamma vare sig till de turkiska eller öfverhufvud de 

 altaiska språken. Och i allmänhet måste hvarje detaljjäm- 

 förelse utfalla synnerligen osäker, så länge man sväfvar i 

 okunnighet om de enskilda formelementens inbördes ställ- 

 ning till hvarandra. 



Jag öfvergår härmed till Haupts tre framställningar af 

 akkadiskan. Som kändt är stridde man en tid angående 

 det namn, hvilket borde tilldelas det språk som talats at 

 Babyloniens älsta behyggare och kilskriftens uppfinnare, i 

 det Oppert begagnade namnet sumerier, hvaremot andra fö- 

 redrogo benämningen akkader. Haupt söker ådagalägga att 

 begge namnen äro riktiga och hänföra sig endast till två 

 särskilda dialekter, den sumeriska eller sydbabyloniska, hvil- 

 ken i allmänhet bär en mera ålderdomlig prägel, och den 

 akkadiska eller nordbabyloniska. De lertaflor, på hvilka 

 den till hvardera hörande literaturen är upptecknad, åtskilja 

 sig vanligen redan till det yttre från hvarandra. Då den 



