14 



hvarje ord och vändning i det sumeriska originalet ur sig 

 sjelft, med tillhjelp af en mängd paralellställen. Har man 

 alltså ett uttryck adda-na-ra och ur en mängd paralellstäl- 

 len finner, att adda motsvaras af det assyr. ahum „fader'\ 

 samt ur en mängd andra ställen ser formen dingirana åter- 

 gifvas med ilusu „hans gud^\ under det dingira motsvaras 

 af ass. ilu .,gud"''', så måste följaktligen na i sumeriskan 

 vara en suffix för 3 pers. sing. och adda-na betyda „hans 

 fader". Slutligen finner man att ani återgifves med assyr. 

 nhisu „hans fader""-, men ani-ra med ass. a7ia ahisu ,,till 

 hans fader'*''; ra måste derför vara en sumerisk postposition 

 med betydelse »till", och adda-na-ra betyda „till hans fa- 

 der". Men kilskriften erbjuder många svårigheter för forsk- 

 ningen derigenom att den är polyfon, d. v. s. samma tec- 

 ken har flera olika ljudvärden, och i texterna återgifvas 

 många ord ideografiskt, med ett enda tecken som motsvarar 

 flera stafvelser och som äfven å sin sida kan vara polyfont. 

 Till ledning vid läsningen af de polyfona och ideografiska 

 tecknen äro de grammatikaliska och lexikaliska skrifterna 

 af ovärderligt gagn. Några exempel skola belysa deras 

 användning. 



En teckensamling innehåller tre särskilda kolumner, 

 hvaraf den mellersta upptar det ideogram som skall förklaras 

 och på hvardera sidan dess ljudvärde i assyriskan och su- 

 meriskan angifves. Sålunda börjar en samling med följande : 



a- na 



din-gir 



+ 



sa-mu 



i-lum. 



Häraf framgår, att tecknet i midten, då det har bety- 

 "delsen „himmer\ ass. samu, i sumeriskan läses awa, men då 

 det har betydelsen „gud", ass. ilum, i sumeriskan läses 

 dingir. 



En mängd ordböcker förekomma med tvenne jämnlö- 

 pande kolumner, den ena innehållande det assyriska, den 



