19 



<en Tahitier maitai god, maitatai goda: på Nya Gruinea åter 

 säges mun vir, men niwi-si, d. ä. vir ei. Med andra ord, 

 pronominet efter sjelfva uornen tillkännagifv^er en upprep- 

 ning, ett flertal på enklare vis än genom ordets materiela 

 fördubbling, och detta beteckningssätt anses af mången språk- 

 forskare, äfven Pott, ligga till grund också för den indoger- 

 maniska pluralbildningen. 



Genitiven uttryckes i akkadiskan sålunda att egaren 

 sättes efter det ägda. Vanligen affigeras likväl kid af kita 

 (på stället, vid) eller ta (sida, vid, med, från), som utgör 

 egentlig lokativpartikel. I äldre tid synes ordställningen va- 

 rit omvänd. Med de näntida inberäknadt förekomma följande 

 postpositioner, hvilka tjena till beteckning för kasusförhål- 

 Jandeua: 



kid genitiv 

 ta lokativ 

 ra da ti v 

 su till, för, på 

 da (sida) med 

 a (sida) vid, i 

 ka (mund) i 

 es till, på 



bi bort till. på, tillsammans 

 gim liksom. 



Jämföras härmed de af Lenormant uppstälda exponen- 

 terna för kasusbegreppen : dativ ra, illativ å-w, inessiv-elativ ta, 

 superessiv ge (ofvanpå), sublativ gelal ^ofvanpå, rörelse till), 

 delativ lalge (under, rörelse till), ablativ na, adessiv la, p<»s- 

 sessiv lal, comitativ kit, instrumental Ii, eqvativ gim, oppo- 

 sitiv gah, samt de såsom primärsufifixer uppförda determina- 

 tiven hi och adverbial «s, så framstå hos bägge författarne 



kid (kit), ta, ra, ka (ku), es (as), bi och gim 

 såsom gemensamma med hänsyn till sitt ljudelement, om ock 

 betydelsen hos flera af dessa på skiljaktigt vis uppfattas. 

 Bland dessa utvisa endast lokativsutfixen ta och inessiv-illa- 

 tivsutfixen ka närmare anslutning till de altaiska språken. 

 Mongolisk-burjätiskan har nämligen en lokali vsuffix ta, som 



