Härledningen af paenitere. 



Af 



F. Gustafsson, 



Till de många af forskningen ännu icke fullt utredda? 

 omständigheterna i den latinska ljudläran hör förhållandet 

 emellan vokalen e och diftongerna ae samt oe. I stället för 

 ae har ännu Vergilius ai, men redan på hans tid, likasom 

 allmänt i medeltiden, sammanblandades ae och e. För o& 

 åter finna vi i de puniska krigens tid oi, sedermera både oi och 

 oe samt u, jemför t. ex. aggere moerorum för aggere mu- 

 rorum, moenia och munire, poena och punire, Poenicus och 

 Punicus. Deremot tillhör förblandningen af oe med e eller 

 ae en långt senare tid, så vidt vi kunna döma saken efter 

 inskriptionernas och handskrifternas vitnesbörd; dock är det 

 troligt att i det plebejiska uttalet förvexlingen af dessa ljud 

 redan tidigare inträdde. Angående paenitet t. ex. uppgifver 

 Keller i sina Epilegomena zu Horaz II (Leipzig 1880) pag. 

 387 att det konseqventa användandet af oe antagligen date- 

 rar sig först från nionde århundradet. Brambach fordrar af- 

 gjordt för detta ord ae och förkastar oe. Detta senare fö- 

 rekommer emellertid ganska allmänt och den bekante lexi- 

 kografen Georges skrifver ännu i 1880 års upplaga af sin 

 stora Handwörterbuch poenitef. 



Orsaken härtill kan icke vara någon annan än den 

 vanliga härledningen af paenitere från poena eller poenire 

 d. ä. punire, så att ordet egentligen skulle betyda pina. 

 Detta antagande är så vidt jag vet allmänt bland alla filo- 

 loger, hvilka ej bygga sina etymologier på den jemförande 

 språkvetenskapens grund, och de som göra det äro icke 

 många. Vanicek, som hör till dessa, upptager hvarken^oe??» 

 eller paenitet i sin Etymologisches Wörterbuch der lateinischeu 



