161 



Andra, och särskildt slägtet Lasius, b3'gga särskilda öfver- 

 täckta gångar till de plantor, på hvilka bladlössen suga, 

 hvarest slutligen dessa sjelfva likaledes öfverbyggas, för att 

 derigenom skyddas för fiender och andra myrors beskattning. 

 En del underjordiskt lefvande Las ius-a^r ter, såsom L. fiavus 

 och umhratiis, gå aldrig ut ur sina bon, utan gräfva blott 

 under jorden gångar till gräsens rötter för att der uppsöka 

 vissa vid dessa lefvande bladlöss-arter, till hvilkas sockersaft 

 de för sitt lifs uppehälle äro alldeles uteslutande hänvisade. 

 Beträffande en af dessa Lasms-arter, L. fuliginosus, har 

 Lichtenstein år 1880 gjort en iakttagelse, hvilken hör till det 

 märkvärdigaste, som insektbiologin hittills haft att uppvisa. 

 Förr än vi kunna redogöra för densamma, nödgas vi dock 

 lemna några korta upplysningar om vissa bladlössarters utveck- 

 lingshistoria, enligt under de allra sista åren gjorda experiment, 

 hufvudsakligen anställda af Lichtenstein, Kessler, Courchet, 

 RiLEY och några andra författare. 



Dessa bladlöss höra till gruppen Pemphigina och ut- 

 märka sig derigenom att de på åtskilliga träd bilda gall- 

 äpplelika utväxter. Från ett befruktad t ägg utgår en liten 

 insekt, hvilken, efter att hafva ombytt hud, blir en stor ving- 

 lös och könlös bladlus, den s. k. stammodren. Från denna 

 utvecklas på könlös väg en mängd små bladlöss, hvilka så- 

 som fullvuxna erhålla fyra vingar, men, äfven de, äro kön- 

 lösa. Dessa emigrera från trädet till någon annan växt, ej 

 sällan till rötterna af vissa gräs och gifva här upphof till en 

 ny fortfarande könlös, men äfven vinglös afkomma, hvilken 

 i denna form kan föröka sig nästan i oändlighet. Bland dess 

 afkomlingar blifva emellertid några bevingade och lemna sin 

 födelseort, för att återvända till den ursprungliga växtarten, 

 på hvilken hela stackens stammoder engång utkläckts. Här 

 gifva de upphof, fortfarande på könlös väg, åt två slags 

 bladlöss, hvilka äro helt små, vanligen sakna sugsnabel och 

 alltid äro utan vingar; dessa äro nu ändtligen könsdjuren, 

 hanarne och honorna; de kopulera, och honan lägger ett enda 

 ägg, ur hvilket stammodern nu uppstår, för att åter börja 

 denna samma rad af vexlande vinglösa och bevingade kön- 

 Il 



