164 



mera beslägtade eller åtminstone analoga med våra egna, än 

 hvad vi i vår sjelföfverskattning velat erkänna. Tack vare den 

 nya naturforskningen, veta vi numera att, fastän äfven menni- 

 skan utgör den högst belägna blomman på en af hufvudgre- 

 narne inom det stora djurträdet, detta träd likväl bär äfven 

 andra mer eller mindre jämbördiga grenar, om än vertebratty- 

 pens måste anses såsom den, hvilken skjutit högst upp. Och i 

 spetsen af en annan af dessa grenar, leddjurens, har myrornas 

 intelligens utvecklat sig, visserligen mindre rikhaltig, men dock 

 inom djurriket skjutande närmast upp mot den punkt, som 

 intages af menniskans. De många likheterna i myrornas sam- 

 hällslif med vårt, visa endast huru den ena grenen, leddjurs- 

 typen, slutat med att frambringa företeelser, i hög grad ana- 

 loga med dem, hvilka alstrats af vertebrat-typen i dess hög- 

 sta utveckling. Denna jämförelse gäller den rent själiska 

 sidan af saken och vi kunna derför hoppas att icke blifva 

 missförstådda. 



I sjelfva verket har Lubbock uttalat den öfvertygelsen 

 att myrorna med hänsyn till intelligens intaga det första 

 rummet näst efter menniskan och i detta fall stå högre än 

 t. o. m. de menniskolika aporna. Huru härmed än må för- 

 hålla sig, det säkra är att menniskans intelligens icke ned- 

 drages derigenom, att hon gifver tillbörligt erkännande äfven 

 åt djurens. Och derhän har äfven den nyare naturforsknin- 

 gen sökt verka, väckt, såsom den dertill blifvit af sin store 

 fader, hvilkens frånfälle den vetenskapliga verlden i dessa da- 

 gar begråtit, och hvilken, utan att neddraga menniskan från 

 hennes, sökt ställa äfven djuren på deras rätta plats, dels 

 genom sina egna först nu afslutade flitiga arbeten, dels ge- 

 nom den anda, han inblåst i sina sanna adepters. 



