134 



i hornblende öfvergångeu augit. Detta sekundära hornbleude 

 bildar dels partier med parallelt tradig dels sådana med 

 oredigt tradig textur, omgifua af ett delvis af chlorit bestå- 

 ende omhölje. Hornblendet öfvergår nämligen i sin tur ställ- 

 vis i gröngul chlorit, som stundom företer den egendomliga 

 rynkning eller veckning, som icke sällen förekommer hos 

 chloritskiffer, och som är att tillskrifva utvidgningen vid chlo- 

 ritiseringen. 



Den täta modifikationen företer under mikroskopet icke 

 en kornig som de båda nj-ssnämnda utan en porfyrartad struk- 

 tur, i det parallelipipediska plagioklaskristaller förekomma 

 invuxna i en mikrokristallinisk blandning af fäUspat, grönt 

 hornblende (uralit t. e. d.) samt långsträckta magnefU-resp. 

 Htanjern-peiYiier och deras gula och gråa förvittringsproduk- 

 ter. I den täta modifikationen är den gröna beståndsdelen 

 (hornblende resp. chlorit) öfvervägande öfver fältspaten, i 

 den korniga är förhållandet tvärtom. Den förra har ock i 

 enlighet härmed en något högre spec. vigt än den sednare. 

 Dock bör anmärkas, att i den täta varieteten invid saalban- 

 den en ljusare, fältspatsrik modifikation förekommer afskild i 

 smala flasor parallelt med gångväggen, så att. således berg- 

 arten vid saalbanden i sin helhet väl motsvarar den mera 

 likformigt sammansatta, i gångens inre uppträdande bergar- 

 ten. Detta synes mig kunna betecknas såsom en bild i mi- 

 niatyr af gneisgranitens förhållande invid gneisterrängen. 



Den starka öfvervigt, som hornblendet eller uraliten så- 

 lunda i allmänhet taget visar sig hafva öfver augiten, gör 

 i sjelfva verket namnet diorit-diahas (= epidiorit, Gumbel) 

 för densamma berättigadt. Att bergarten dock hör till dia- 

 bas- icke diorit-serien, såsom jag redan på grund af analy- 

 sens resultat ansåg sannolikt, visar dess fältspat, som icke 

 är oligoklas utan labrador. På sina ställen är densamma 

 utbildad i så stora korn, dock icke större än ett par milli- 

 meter i genomskärning, att deras opt. karakter äfvensom de- 

 ras spec. vigt i Ka Hg Jg-lösning kunnat bestämmas. Små 

 splittror parallelt med den tydligaste spjelkningsytan (c) visa 

 en utsläcknin^svinkel af ung. 8*^. Den betvdliga vinkel af 



