40 Cur. KRUUSE 
af Holm"; men gennem det skinnede stadig den gemytlige, fornøje- 
lige Gamling, paa hvem ingen kan se, at han i sin Tid har deltaget 
i flere alvorlige Kampe og er.fortrolig med enhver af Eskimolivets 
Skyggesider, deriblandt med de alvorlige Sultetider og den med dem 
følgende Kannibalisme. 
Anderledes med Maratsi. Under Sangen stod han rolig med 
korslagte Arme og et paataget koldt, ringeagtende Udtryk i Ansigtet, 
som kun et Par Gange gik over i et anstrengt Grin, da han op- 
fordrede Tilskuerne til at „le rigtig meget". | 
Da hans Tur kom, forandredes hans Ansigt; det sædvanlige 
mørke Udtryk veg for en barsk Vildhed og Ondskabsfuldhed, der 
virkede meget tydeligt paa Tilskuerne, hans skarpe Øjne stod vidt 
aabne, og de uregelmæssige Tænder traadte stærkt frem. Overhovedet 
var der over hans hele Skikkelse noget saa vildt og menneskefjendsk, 
at jeg til fulde forstod den dæmoniske Frygt, han indgyder sine Lands- 
mænd, og flere Gange under Sangen saa det ud til, at han vilde 
kaste eller støde den lange Kniv (pana), han benyttede til Tromme- 
stok, i Modstanderen. Det var ikke den »dannede", velopdragne 
Gentleman Maratsi, der besøgte mig om Vinteren og gjorde et saa 
fordelagtigt Indtryk, men derimod den store, frygtede Angekok, den 
vilde, tyvagtige Manddraber og Kvindeskænder Maratsi, Aandernes 
Herre og Egnens Skræk. 
I første Omgang sang han kun de første Strofer af den foran 
gengivne Sang og afløstes saa af Akernilik. De skiftedes nu gentagne 
Gange og blev efterhaanden mere og mere ophidsede, ligesom Koret 
blev kraftigere, rykkede Tid efter anden hinanden paa Livet, og den 
syngende stangede den anden, der bøjede sig forover for at møde 
og modtage Stødet. De stødte ikke Panden men Kindbenene mod 
hinanden, først paa den ene og saa paa den anden Side, og Stødene 
var saa stærke, at de kunde høres, ligesom de paagældende Ansigts- | 
dele næste Dag var blodunderløbne. Maratsi gjorde store Anstrengel- 
ser for at vende Stemningen, der øjensynlig gik ham imod, og hans 
Husfæller støttéde ham kraftig, men uden Held. Mellem de sidste 
udmærkede især hans Broder Boquarati sig; han var til sidst bleven 
saa hæs, at han kun formaaede at udstøde vilde, uartikulerede Hyl 
og Brøl. Kl. 1 standsede Sangen, idet Maratsi overvunden trak sig 
tilbage. Derpaa forenede hele Befolkningen sig til en kraftig og 
ganske vellydende Korsang, der steg og sank under Ledelse af Trom- 
men; den varede til Kl. 2, hvorpaa Forsamlingen skiltes. Næste 
Formiddag brød Maratsi sit Telt af og drog bort fra Stedet, uden 
at nogen af de andre paa Angmagsetpladsen viste ham Deltagelse. _ 
1 1. c. Pag. 156. 
