74 Cur. KRUUSE 
fortrinlig Eksposition, og da Fjældene Vest for Dalen er temmelig 
lave og ligger i forholdsvis stor Afstand, faar Solen rigt Indpas paa 
Dalens ®stside og klæder den i nogen Højde over Havet med den 
yppigste Vegetation, som Breddegraden kan opvise, Det blev da 
et af mine vigtigste Arbejdsfelter, som jeg vendte tilbage til i Høj- 
sommeren for at faa det grundigt studeret, og ingen anden Del har 
jeg afsøgt i saa stort Omfang som denne skønne Dal. 
Dalbunden dannes paa Fjordens Østside af en temmelig bred, 
skraanende Bjærgfod, som med korte Mellemrum er stribet af Sten- 
strømme fra Fjældskred, der naar lige ned til Fjorden, paa enkelte 
Steder ud i denne, og den er furet af Vildbække, der dog holder sig 
til de øvre, stejle Skraaninger og som Regel har udtømt deres Kraft, 
inden de naar Fjorden. Vestre Side af Fjorden har en langt smallere 
Bjærgfod, fast Klippe stikker frem talrige Steder under 300 m Højde, 
Fjældskreddene er ikke saa mægtige, og Vildbække findes ikke ved 
den indre Del af Fjorden. Dalens Flade gaar jævnt over i den om- 
talte Undervandsterrasse uden bestemt Grænse. Der er ingen Strand- 
vold og ingen Vegetation, som kan betegne Kysten. Elven, som lø- 
ber udover i mange Løb, omlejrer stadig det fine. Sand, Løbene 
skifter Form og Retning tilsyneladende uden Regel. Intet af Løbene 
var sejlbart selv for den letflydende Pram, der kun stak faa Centi- 
meter; de har vel som oftest !/2—1 m Vand men hist og her lave 
Strækninger, som man ikke kommer over. Vandet er overørdentlig 
mudret og glitrer af talløse Glimmerskæl; i et 9 cm højt Cylinder- 
glas afsatte det ved Henstand ca. 1,5 mm Bundfald. Ved Ebbetid 
strækker det gule, lerede Ferskvand sig ud over Fjorden i 5—7 km 
Afstand, ved Flodtid sætter Havvandet ind midtstrøms, og Lervæl- 
lingens trækker sig langs begge Bredder i 3—4 km Længde og bund- 
fældes. Derved antager Terrassens Kant den omtalte buede Form. 
Vor Teltplads (Fig.15) laa paa Østsiden af Fjorden under det høje 
Fjæld Kakasuak, og omtrent 3 km inden for den afsluttedes Fjord- 
terrasen, og Elvdalen begyndte, idet Klipperne fra Vest og de allu- 
viale Vifter (Elvkegler) fra Øst næsten naar sammen og kun lader et 
smalt Løb tilbage, som omtrenf udfyldes af Elven, der her kun har 
eet Løb og er meget dyb, rivende og impassabel. Inden for denne 
Snævring breder Dalbunden sig atter til en rummelig Keddel og gør 
en brat Drejning først mod Vest om Cassiope-Fjælds Fod og dernæst 
atter mod Nord for at forløbe omtrent lige til Sermilik-Fjord. 1 
denne Del findes 2 Søér med stærkt leret Vand. De samler Afløbet 
fra Bræer og Fjælde og udtømmer det i Elven, Trods Elvens og 
Søernes urene Vand er de dog rige paa Laksørreder (Salmo alpinus), 
som i Foraarstiden gaar ind, og deres Forekomst markeres yderligere — 
af talrige Maager og Terner, som under høje Skrig fisker i Elven. 
