112 Cur. KRUUSE 
Vor lille Bugt var ret opfyldt af Is, som forøgedes ved de 2 
Bræers Kalvninger, og Læ var der ikke meget af. Vi besluttede da 
at vende tilbage og søge ud af Fjorden, inden den atter lukkede og 
spærrede os Tilbagevejen. Vi afrejste den 14. Juli Kl. 2, idet vi 
gik ud midt paa Sermilik, hvor der var mest aabent Vand og let- 
test Fremgang. Her fandtes flere store Klarer adskilte af Bælter og 
Kalvis, hvor vi maatte søge vor Vej under utallige Drejninger i 
smalle Kanaler ofte tæt under Isfjælde, som i den varme Sommer- 
sol var i stærk Opløsning. Rundt om os Bulder af nedstyrtende 
Blokke, Brusen af Kalvninger og Ringbølgernes sugende Pladsken i 
Ishulerne, en Verden af mangefarvet, storslaaet, vild Skønhed, som 
vi desværre kun havde ringe Tid og Lejlighed til at beundre. Vi 
slap imidlertid igennem uden Uheld, og Baaden viste flere Gange 
sine gode Egenskaber og sin Manøvredygtighed, naar vi enten ved 
et hurtigt Tilbagetog maatte redde os ud af et Løb, hvor alt foran os 
brasede sammen, eller ved størst mulig Fart maatte lægge et kæl- 
vende Isfjæld bag os. Det gik godt; kun et enkelt Isfjæld beholdt 
lidt af Prammens Lønningslist med en Aaregaffel som Erindring om 
os. Vi kom ret hurtigt de to Trediedele af Vejen, indtil vi udfor 
Kuatele mødte Storisen, der var i Bevægelse indad Fjorden i mæg- 
tige Skodser. Her maatte vi søge vor Vej i store Bugter, og tilsidst, 
da al Fremkomst stoppede, vende om og søge Land ved Kangek, 
hvorfra vor Vej blev meget brydsom, ja til Tider fuldstændig umu- 
lig, da Isen skruede og stadig var i Bevægelse indover Fjorden. Vi 
vare nødte til at standse ved Isi, da Isen var fuldstændig tæt, men 
efter en halv Times Ophold slæknede den lidt igen og vi kom atter 
frem til Pikiutdlek, hvorfra vi imidlertid havde det vanskeligste 
Stykke tilbage, idet vi maatte vride os frem i Fjæren som oftest: 
med Bælgen mod Klipperne og Skruen fuld af Is, stadig huggende, 
stagende og masende os frem, med et Øje paa hver Finger for at 
undgaa de skarpe Klipper og de værste Skruninger, eller i alt Fald 
tage dem med Stævnen som er vort usaarlige Punkt. Dette holdt 
sig lige til det sidste, idet vi var 40 Minutter om at komme de 150 
m frem fra Tiningnekelaks Munding til vor gamle Ankerplads. 
Umerinek som efter Dokodas Eksempel havde ligget med Ansigtet 
nedad mod Presenningen, medens vi passerede Kalvisen, viste sig 
som en udmærket Hjælper her i Storisen. Han huggede og stagede 
og sled af sig selv paa rette Tid og Sted uden Ordre, medens Da- 
koda hurlig faldt sammen og kun arbejde efter direkte indtrængende 
Ordre og ellers frysende drev den af, mens vi andre sled. Ogsaa 
Skruen gjorde sin Pligt upaaklagelig, de nye stærke Bolte holdt, og 
kun Bladene bøjede sig, saa at den mod Slutningen meget vanskelig 
