210 Cur. KRUUSE 
den store Nedisning været isfrie og mulig kunnet bære en om end 
meget fattig Vegetation. Fjældsiderne bestaar som Regel af to Par- 
tier, Bjærgfoden og Højfjældet. Bjærgfoden er i de store Fjorde sku- 
ret af Isen i Fjordens Retning, idet de store Bræer engang har 
haft deres øvre Grænse ved 700—800 m Højde og afpoleret dem. De 
er derfor ogsaa ret ensartede med en mindre Hældning (10—30°), og 
kun hvor de gennemsættes af gamle, plutoniske Bjærgarter, er der 
Fig. 27. Fjæld ved Misutok. Billedet viser Forskellen mellem det 
stejle Højfjæld og den jævnere Bjærgfod. 
fremspringende Knuder og Vægge. Undertiden har Isen dog benyttet 
sig af Bjærgets stærke Spaltning til at udtage store Partier, hvorved 
der dannedes bratte Hak i Klippefladen. 
Højfjældet er derimod langt stejlere, som oftest over 30°, og Is- 
bevægelsen har her gaaet fra Toppene nedad mod Hovedbræerne, 
hvorved det er glattet af saaledes, at kun smalle Trin er blevet til- 
bage, svarende til Klippens Bænkning og Spaltning. De har ikke 
Karakter af Hamre som i Basaltlandskaber og forløber sjældent 
