A N:o 12) Lösnini*ars ljusabsorption. 3 



både avskikttjocklekeii och koncentrationen, så att om dessa 

 tilltaga i aritmetisk serie, så växer absorptionen i geometrisk 

 serie. Man erhåller då följande uttryck för B e e rs lag: 



där d betecknar skikttjockleken och c koncentrationen. 



Emellertid vill G. H. L i v e n s i), stödjande sig på den 

 elektromagnetiska teorien för ljuset, göra gällande, att den 

 B e e rska lagen är blott närmelsevis riktig: ju starkare kon- 

 centrationen är, desto större skall avvikelsen vara. På grund 

 av frågans vikt anföres här i korthet följande rörande Li- 

 vens' teori. 



Till en förklaring av absorptions- och dispersionsföre- 

 teelserna för ljuset kommer man, om man försummar de 

 magnetiska förskjutningarna inom molekylerna såsom omärk- 

 liga och återför de elektriska till elektronernas rörelser. Man 

 tänker sig därvid elektronerna bundna vid de ponderabla 

 molekylerna genom kvasielastiska krafter och därjämte på- 

 verkade av en motriktad dämpande (friktions-)kraft, som är 

 proportionell mot hastigheten. Rörelseekvationen för en 

 typisk elektron antager då följande form: 



m (s4- n/ s' — n^s) = e {Eg -\- uP^), 



där kvantiteterna ha följande betydelse: 



m betecknar massan och e laddningen för en elektron, 

 mn/ och mn^ äro konstanter för friktions- resp. elasticitets- 

 kraften, s elektronens förskjutning samt E^ och P^ den elekt- 

 riska resp. polarisationskraftens komponenter i riktningen 

 s. a är en konstant, vars talvärde är nära Y3. 



Betecknas svängningstalet för det infallande ljuset med 

 n, komma alla funktioner att bero av tiden / genom faktorn 

 e'"'. Man har alltså 



. /n (nr -f- fn/ . n — n^)s = e{Es-\-aPs). 



') G. H. Livens, Phil. Mag. Aug. och Okt. 1912, Phys. Zeitschr. 14, 

 p. 841, 1050 och 1271, 1913. 



