4 Harald Lunelund. (LX 



Den matematiska behandlingen av ovanstående likhet skall 

 här ej vidare anföras, utan hänvisas därför till originalet. 

 Efter rätt vidlyftiga räkningar påvisar Livens slutli- 

 gen, att maxim alintensiteten för ett isolerat absorptionsband, 

 som motsvarar en elektrongrupp med N^ elektroner per 

 volymsenhet och en fri period n^, bestämmes genom maxi- 

 mum för extinktionskoefficienten (här betecknad med jf) 

 enligt formeln: 



y. ^ fi, a 



4 n 4-0) 



* ' -I '-f+a^.-^^-^r 



Man har s =14-- i-— och rijz^:^ 



' '1 — nA. ^ 



aA, ' ^n2 — n'^ 



i- r 



där summan JS,' utsträckes över alla de elektroner per vo- 

 lymsenhet, vilka ej ingå i ovannämnda grupp. Kvan- 

 titeten a åskådliggör absorptionens storlek, så att mot ett 

 stort värde på a svarar stor absorption och- tvärtom. Kvanti- 

 teterna n och (p ingå i formeln, emedan det under räknin- 

 gens gång gällde att bestämma rötterna till ekvationen 



Genom diskussion av formeln för x finner man att 

 Be ers lag icke är riktig i allmänhet, utan att den. blott 

 utgör en approximation vid ringa täthet hos molekylerna. 



Utrymmet tillåter här ej något närmare ingående på teo- 

 rien för Ijusabsorptionen. Vi vända oss därför till en gransk- 

 ning av de hjälpmedel, vilka ifrågakomma vid experimentellt 

 studium av Ijusabsorptionen och särskildt till den försöks- 

 anordning, som i det följande kommit till användning. 



