A N:o 12) Lösningars Ijusabsorption, 19 



följa B e e rs lag. Såsom jag senare fann, har denna omstän- 

 dighet redan tidigare framhållits av S ö d e r b o r g i) och 

 bekräftats av van der Plaats^). Söderborg, vilken 

 i likhet med van der P 1 a a t s utom absorptionen under- 

 sökte även dispersionen, begagnade en V i e r o r d t-spektral- 

 fotometer, van der P 1 a a t s en fotometer av G 1 a n s kon- 

 struktion. Den förre undersökte lösningar av Eosin, Eryth- 

 rosin och Fluorescein, den senare bl. a. Erythrosin, Krystall- 

 ponceau och Rose bengale. Då mina inätningar utförts med 

 andra koncentrationer och en spektralapparat av annan 

 konstruktion, erbjuder jämförelsen av, resultaten ett visst 

 intresse. 



Antalet undersökningar rörande absorptionsförhållandena 

 hos Eosin-lösningar är över huvud rätt stort (jmfr. t. ex. 

 H. K a y s e r, Spectroscopie III p. 510—511 samt Rep. 

 Brit. Ass. (1916). 



De icke fluorescerande lösningarna uppvisa två maxima ^), 

 vilka enligt F o r m å n e k *) hos vattenlösningar av Eosin 

 för det mesta hgga vid 5175 och 4829 A. Andra forskare 

 finna något avvikande värden, vilket kan förklaras däri- 

 genom, att en mängd olika, icke närmare angivna preparat 

 blivit undersökta. Även S öd e r b o r g finner hos de icke 

 fluorescerande lösningarna två tydliga absorptionsband, hos 

 de fluorescerande lösningarna reducerar sig det mot violett 

 belägna maximet till en liten utbuktning av kurvan. Detta 

 sakförhållande framträder tydligt hos mina kurvor för e i 

 fig. 6. Huvudmaximum ligger där vid 513 inii, det obetydliga 

 sekundära maximet vid 482 a/i. 



e). Erythrosin B M. P. 



Av Erythrosin, tetrajodfluorescein, ett mörkrödt pulver, 

 undersöktes inalles fem olika starka vattenlösningar. Först 



>) B. Söderborg, Ann. d. Phys. 41. p. 381—402 (1913). 

 ^) B. J. van der Plaats, Ann. d. Phys. 47. p. 429—462 (1915). 

 *) Jmfr. ock flere intressanta teoretiska avhandlingar av J. Stark 

 Physik. Zs. för åren 1905—1908, t. ex. 9. p. 85—94 (1908). 



*) J. Formånek, Spektralanalytischer Nachweis . . . . Berlin (1900~>^ 



