2 Gunnar Nordström. (LIX 
nen fördelade sig likformigt över hela kretsen. Då volyms- 
förhållandena voro bekanta, kunde man beräkna huru stor 
bråkdel av den ursprungligen i vattnet förhandenvarande 
emanationsmängden sålunda bragts in i elektrometerns jo- 
nisationsrum. Den av emanationen i jonisationsrummet 
förorsakade jonisationen uppmättes sedan genom bestäm- 
ning av mättningsströmmen: elektrometern laddades, och 
den tid bladet behövde för att passera ett bestämt stycke 
på skalan observerades. Som bekant tilltager jonisationen 
till en början på grund av uppkomsten av en aktiv belägg- 
ning, når efter c:a 3 13 timme ett maximum och avtager sedan 
långsamt. Den maximala jonisationen (eller jonisationen av 
emanationen jämte dess omvandlingsprodukter) utgör det 
enklaste måttet på den i jonisationskärlet inneslutna ema- 
nationsmängden, och därför utfördes mätningen 3—4 tim- 
mar efter det emanationen införts, under vilken tid joni- 
sationen är nära nog konstant. Gäller det endast relativa 
mätningar, är den då uppmätta hastigheten hos bladet, 
minskad med dess hastighet, då ingen emanation förefinnes, 
ett mått på jonisationen och således även på emanations- 
mängden i jonisationskärlet. För absoluta mätningar gäller 
det däremot främst att mäta mättningsströmmen i bestämda 
enheter, och härför måste elektrometerskalan vara graderad 
i absoluta enheter (volt) och dessutom instrumentets kapaci- 
tet vara bekant. Vi skola i det följande anföra huru aktivite- 
ten beräknas i absolut mått. 
Betecknas med t den tid elektrometerbladet behöver 
för sin rörelse från ett delstreck på skalan med volttalet V, 
till ett delstreck med volttalet V;, är det av emanationen 
förorsakade voltfallet per sekund 
Väs 
= ER 
där vy, är det naturliga voltfallet det NEe 
som fås, då ingen emanation är förhanden, och som bestäm- 
mes genom ett särskilt försök. Betecknas vidare instru- 
mentets kapacitet (i cm) med k, är den av radiumemanatio- 
