dd Karl F. Lindman. | (LIX 
kurvan I: 3:0: 17:8::489.5: 185= 1755 -145:0200Ck 
kurvan.blvÖS0r5 30-505 JANEE (NN le enen 
Stigningen är sålunda i det närmaste lika stor hos båda kur- - 
vorna (skillnaden faller inom gränserna för försöksfelen). 
En kondensators potentiella elektriska energi vid oför- 
ändrad kapacitet är som bekant proportionell mot kvadraten 
på potentialskillnaden mellan armaturerna (W= UV, CV?, 
då W betecknar energien och V potentialskillnaden) och 
således även — inom vissa gränser — approximativt mot 
kvadraten på slagvidden. Om man, utgående från de vid 
slagvidden 3 mm observerade värdena på ljudstyrkan (I), 
beräknar denna för olika slagvidder under antagande att 
den vore proportionell mot. kvadraten på slagvidden, er- 
håller man de punkterade kurvorna i fig. 1. Som man ser, 
överensstämma dessa i sitt allmänna förlopp ganska nära 
med de motsvarande förut erhållna kurvorna, men stiga 
dock icke fullt lika brant som dessa, varvid denna avvikelse 
procentuellt ökas med avtagande värden på slagvidden, så 
att den gör sig väsentligt gällande blott för slagvidder, som 
äro mindre än c:a 2 mm. I verkligheten ökas dock gnist- 
potentialen, såsom man funnit, något långsammare än slag- 
vidden. Enligt Orgler's försök !), som utfördes med kulor 
av 25 mm:s diameter (med elimination av urladdningens för- 
dröjning), motsvaras sålunda en 5 mm stor slagvidd av en 
i det närmaste 4 gånger så stor gnistpotential som en slag- 
vidd av 1 mm, d. v. s. den elektriska energien vore i det förra 
fallet c:a 16 gånger så stor som i det senare. Om vid slag- 
viddens förändring ljudstyrkan skulle varit proportionell mot 
den elektriska energien, borde följaktligen den mot G =>5 
mm svarande ordinatan hos kurvan I i fig. 1 vara endast 
c:a 16 gånger så stor som ordinatan för G = 1 mm, d. v. s. 
= c:a 50, medan den i verkligheten är c:a två och en halv gån- 
ger så stor. Vid ökning av slagvidden växte alltså ljudstyrkan 
betydligt hastigare än den elektriska energi, som magasinerats hos 
kondensatorn före urladdningen. Några försök, som jag ut- 
förde med större slagvidder och vid vilka influensmaskinens 
1) Se H. Starke, Experimentelle Elektrizitätslehre, p. 557, 1910. 
