115 



härstammar också den uppfattning, som ligger till grund för 

 skildringen af den politiska striden mellan patricier och ple- 

 bejer. Den politiska motsatsen mellan dessa stånd är — 

 enligt nyssnämde auktorer — i hufvudsak lik partidelningen 

 mellan optimater och demokrater på SuUas tid. Man vet 

 att Licinius i Roms äldre historia velat finna bevis för rätt- 

 mätigheten af folkvännernes sträfvanden under repubhkens 

 sista århundrade. Valerius Antias åter skref till en förmed- 

 lande politiks och förnämhgast till sin släkts förhärligande. 



Nedanför skall jag från Dionysii ståndpunkt lämna en 

 skildring af de olika samhällsståndens sociala läge under 

 de sjuttio första åren af den romerska repubhkens tillvara. 



En kritik af traditionen skall omedelbart följa därpå. 



Redan under republikens tidigaste år rådde — så me- 

 nar vår sagesman — ett stort socialt missförhållande i Rom, 

 en klyfta mellan rike och fattige. Rland de mål, kring hvilka 

 partistriden mellan patricier och plebejer rörde sig, nämnas 

 oftast följande trenne af ekonomisk natur. 



1. Fullständig afskrifning eller partiell nedsättning af 

 skulderna. 



2. Anskaffande af spanmål åt de fattige, gratis eller 

 mot lågt nedsatt pris. 



3. Fördelning af statsjord åt de fattige. 



Ur de yttranden, som vid lösningen af dessa sociala 

 spörjsmål fällas af förnäme och fattige, äfvensom ur Dio- 

 nysii — eller hans källförfattares — egna tillägg uttager jag 

 således först en karaktäristik af patricierne. 



Patricier. 



Appius Glaudius ^), en talare, som uppträder hos Dio- 

 nysius, tillstår att patricier gåfvo penninglån åt de fattige och 

 Dionysius intygar det själf på flere ställen. Den sistnämdes 

 yttranden tyckas gå ut på, att det uteslutande var patri- 



1) 5, 66 o. a. 



