129 



sig af med den förmögenhet, de möjligtvis ha kvar i sta- 

 den. Slutligen steg i följd af kriget lifsförnödenheternas 

 pris i staden. 



Ungefär dylika voro de missförhållanden, hvilka tidt 

 och ofta bragte hungersnöd öfver staden '). Brist på lifs- 

 medel inträdde, då samfärdseln med landsorten afbröts och 

 icke kunde uppehållas ens på floden, då romarnes fält och 

 åkrar förhärjades af fienden eller blefvo obesådda eller möj- 

 ligen icke buro frukt, då priset på säd stegrades i staden 

 och icke häller landsborna hade något större förråd af lifs- 

 medel eller då de förlorat slafvar och kreatur. 



Kritik af traditionen. 



Den bild af lifvet i Rom under republikens första år- 

 hundrade Dionysius lämnar, gör till öfvervägande del in- 

 tryck af att vara tagen efter en världsstad. Blott här och 

 där framskymtar en uppfattning om enklare förhållanden. 

 Vi ha tydligen för oss drag ur tvänne traditioner om sta- 

 dens forntid, en anakroniserad och en för tiden lämpad. 



Rom var nämligen ännu på första puniska krigets tid 

 en liten fattig landsortsstad. På Pyrrhi tid voro husen ännu 

 täkta med takspån. 



Lifvet rörde sig äfven länge i enkla former. 



Man besinne, att folket saknade prägladt mynt ända 

 till omkring år 425, då det ohandterliga hbralasset antogs 2). 

 Silfver myntades efter slutadt krig mot Pyrrhus år 269 f 

 Kr. I huru nödvändigt sammanhang utvecklingen af be- 

 kväma bytesmedel och sociala förhållanden på en ort stå 

 till hvarandra belyses bäst af det faktum, att en sådan för- 

 mögenhet och omsättning, som Dionysius tänkt sig för den 

 börjande republiken, på en senare tid, då de värkhgen före- 



1) Expl. 5, 26; 6, 17; 7, 1; 8, 50; 9, 25; 10, 54. 



2) M. Voigt Die XII Tafeln, Leipzig 1883 § 22. 



