VII 



ligtvis under sommarmånaderna värmemagasinet i hafven. Och 

 nu kan observeras, att de fyra senaste somrarne i detta hän- 

 seende erbjuda ganska märkliga olikheter. Sommaren 1898 och 

 1899 bilda extremer i afseende å högvattenstånd i sjöarna, det 

 senaste året åter en nästan likadan extrem i afseende å lågvat- 

 tenstånd. Man ledes alltså omedelbart till tanken ati häri söka 

 förklaringen till ofvanbemälda olikheter i hafsvattnets tillstånd 

 under dessa år. 



Flodområdet för Finska viken utgör 385,000 km^ eller 

 omkring 12 gånger dess vattenyta, för Bottniska viken 448,000 

 km^ eller omkring 4 gånger dess yta, samt för den öfriga delen 

 af Östersjön 673,000 km^ eller nära 3 gånger dess yta. Den 

 vattenmängd, som under tiden från medlet af juni till medlet af 

 september nedflyter till Finska viken, torde år 1899, om den 

 kvarstannat i Finska viken, dock icke hafva kunnat bilda ett 

 lager af mera än 4 och denna sommar af blott 1,5 meters tjock- 

 lek. Detta är ju icke mycket, och observeras bör dessutom, att 

 det företrädesvis är vattnet från de öfre lagren, som utströmmar 

 i Östersjön och Nordsjön. Det kan således omöjligen vara den 

 olika tillströmningen af varmvatten under somrarna, så synner- 

 ligen stor denna olikhet än var under dessa år, som i och för 

 sig bildar den bestämmande orsaken till de stora olikheterna i 

 det på hösten samlade värmemagasinet i våra haf. Men kunde 

 man tänka sig att detta sötvatten väl uppblandas med det öfriga 

 och tränger lägre ned och dymedels i högre grad fördjupar det 

 lager af bräckvatten, som intill ett djup, varierande mellan 20 

 och 40 meter, bildar det täckvattenskikt, der den årliga värme- 

 variationen gör sig gällande, så vore saken en annan. På större 

 djup finna vi nemligen ganska saltigt vatten, som på grund af 

 sin större sälta och tyngd ligger der utan att blandas med det 

 mindre salta, lättare täckvattnet. Våra observationer visa nu, 

 att i våra haf gränsen för uppvärmningen under sommaren lika- 

 som för afkylningen under vintern mycket nära sammanfaller 

 med den rätt skarpt markerade gränsen mellan täckvattnet och 

 det saltare bottenvattnet. Bestämmande för mäktigheten af täck- 

 vattenlagret är tillflödet af sötvatten samt isynnerhet frekvensen 

 och styrkan af stormarna. Under en lång period af lugnväder 

 utflyter nämligen täekvattnet, hvaremot det salta bottenvatten- 

 lagret på grund af inströmning tilltager i mäktighet. Starka stor- 

 mar åter uppblanda det minskade täckvatteniagret med de öfver- 

 .sta delarne af bottenvattnet till ett nytt större täckvattenlager, 

 hvars härvid växande salthalt kompenseras af sötvattentillflödet. 

 Det vore af intresse att gå saken mera in på lifvet och närmare 

 betrakta resultaten af de gjorda salthaltsbestämningarna, men 



