76 



tus, sändebud i privatärende ^. Adlegatu, på till- 

 sägning 2. 



con-lega, ae, m. — jfr transfuga och perfuga, som flyr 

 öfver — 1. * som talar med, Mitsprecher. Ordet an- 

 vändes antagligen älst i religiöst bruk om sakrala tjän- 

 steutöfvare, vid framsägning af böner och besvärjel- 

 ser. Sedan i enskildt och offentligt bruk: 2. tjänste- 

 kamrat, t. ex. medslaf, och ämbetsbroder. 



con-legium, ii, n. Såsom motsats till privi-legiura, 

 Einzelspruch, torde dess abstrakta betydelse vara äl- 

 dre än den konkreta. 



de-lego, -legSre. Den ursprungliga betydelsen af 'låta 

 säga' — se ofvan legare och adlegare — framgår 

 tydligt för detta compositum ur dess bruk i rätts- 

 språket. 



Som kändt, betecknades i privaträtten just med detta 

 ord den prestations värkställande af en person genoai en 

 andra hand till en tredje person, hvilken har sin motsva- 

 righet i sv. invisning ^. Den vanligaste och väl älsta formen 

 var väl den, att den förstnämda lät den andra uttala ett 

 löfte som svar på den tredje personens fråga om han ville 

 ge något förmögenhetsobjekt åt denna tredje. — Ulpiani 

 mångomtvistade definition lyder: delegare est vice sua alium 

 reum dåre creditori vel cui iusserit *. I förbigående må här 



^ För denna och närbesläktade betydelser jfr livad ofvan sagts 

 till 'legatus' och 'adlegare'' 



^ Charmides : mi . . quidam occessit obviam . . is mille num- 

 mum se aureum Meo datu tibi ferre et gnato Lesbonico aibat meo . . 

 Callicles: Meo adlegatu venit . . Plautus, Trin. 1142. Jfr Gellius, 

 N. A. 13, 21, 19. 



* En förtjänstfull behandling af institutet har gifvits af W. 

 v. Willebrand, Den romerska delegationsläran, Helsingfors 1902. 



* Digesta, 46, 2, 11. 



