78 



e-legans, nlis, förutsätter ett 'elegäre' — ej 'eligére, välja 

 ut'. Detta elegare kan fattas antingen i sin kausativa 

 betydelse, då elegans tillägges som attribut det, som 

 framkallar iakttagarens tal eller utrop af beundran, 

 d. ä. 'elegans = som kommer någon att tala' ^, eller 

 med uppgifvande af den kausativa betydelsen. I detta 

 senare fall sammangår elegans till sina sammansätt- 

 ningsdelars betydelse med lat. e-loquens. Till sin be- 

 tydelse går det utöfver detta, då det anger vältalighet 

 utom för personer äfven för liflösa föremål. Personi- 

 fikationen af dessa har således gifvit upphof till ett 

 språkbruk liknande sv. i 'tilltalande', ty. i 'anspre- 

 chend'. Förhärskande i språkkänslan var ju under se- 

 nare tid adjektivets betydelse 'fin, smakfull'. Men en 

 viss återklang af ofvan supponerade älsta betydelse för 

 elegans förnimmes i ordets upprepade bruk om smak 

 för språklig form: epistola elegantissima, scripta elegan- 

 tissima; stundom uppbäres den speciella betydelsen af 

 sinnförvandta ord: quis verbis elegantior? elegans ge- 

 nus dicendi. 



re-lego, -legäre, bortsäga, förbanna, förvisa, aflägsna. 



Verbet jämte motsvarande substantiv relega- 

 tio beteckna i sin tekniska betydelse i den romer- 

 ska straffrätten den under republikens senaste år- 

 hundrade och under principatets tid kanske mest be- 

 tydande straffarten,^ En definition återgifven af Festus 

 lyder: Relegati dicuntur proprie, quibus ignominiae 

 aut poenae eausa necesse est ab urbe Roma aliove 



^ Också förekommo ju i lat. rena adjektivbildningar, hvilka, 

 ställda som attribut till vissa substantiv, ange mindre en egenskap 

 hos substantiven, än den känsla åsynen ai föremålen väckte: lae- 

 tae segetes. 



^ Relegationen behandlas utförligt af Mommseu, Römisches 

 Strafrecht, Leipzig 1899, B. V. A. 7. sid. 964—980. Det älsta fallet 

 från år 363 f. Kr. omtalas af Livius 7, 4 o. a. Jfr Mommsen s. 

 23 n. 2. 



