80 



Det hat till religionen, som rasar genom den romerska 

 skalden Lucretius storslagna lärodikt Om tingens väsen, 

 har tändts vid naturfilosofens föreställning om att religio- 

 nens upphof är att söka i fruktan för än elakt sinnade, än 

 hämnande makter, 



humana ante oculos foede cum vita iaceret 

 iu terris oppressa gravi sub religione, 

 quae caput a caeli regionibus ostendebat 

 horribili super aspectu mortalibus instans ^ . . 



och att denna föreställning om tingens ledning upprätthölls 

 af prästernas förfärande ord och hotelser i händelse af affall, 



tutemet a nobis iam quovis tempore vatum 

 terriloquis victus dictis desciscere quaeres. 



si certam finem esse viderent 

 aerumnarum homines, aliqua ratione valerent 

 religionibus atque minis obsistere vatum. ^ 



Huru sant skalden dömt, så vidt hans ord träffa själfva 

 upprinnelsen till gudsdyrkan, bevittnar redan språkbruket 

 hos hans eget folk med ordet 'religio'. 



Om just nämda ord religio veta vi, att det älst varit 

 i bruk bland de där i bärgen, någonstädes i trakten af Monte 

 Cavo i mellersta Italien, kringströfvande herdarne, hvilka 

 enligt sägnens och arkeologiska minneslämningars öfverens- 

 stäm mande vittnesbörd i åttonde århundradet före Kr. drif- 

 vit sin boskap något västerut till Möns Palatinus, där de, för- 

 stärkta genom tillopp af några lösdrifvare — illa pastorum 

 convenarumque plebs — bildade ett samhällsfrö med allra 

 starkaste lifskraft. Erkändt är att i mycket gammal tid hos 

 detta samhälle i fråga varande ord betecknat befolkningens 

 hänsyn för gudarne. Med samhällets tillväxt i landomfång 



^ De lerum natura 1, 56 — 59. 

 2 Ibd. J, 96—97; lOi— 103. 



