83 



ligionibus' får där sin tolkning ur föregående 'terriloquis dic- 

 tis',.afskrä ekande ord, motsvarande sv. "förbannelser'.^ 



Om den onde demonen, som tankes medföra den af 

 prästerna nedkallade förbannelsen här är i aktivitet, så före- 

 ställes han tagit bo och säte i ett föremål, då religio nytt- 

 jas om en 'förbannelse', som enligt svenskt språkbruk 'hvi- 

 lar' öfver ett sådant, hvars beröring eller beträdande vållar 

 ofärd. 2 



Under älsta tid uppväckte ock heliga platser fruktan. 

 Denna deras egenskap af 'afskräckande' är äfvenledes inne- 

 fattad i religio. En riktig uppfattning om folkets i Rom älsta 

 åskådning framställer altså Vergilius. Skalden låter ortens 

 konung för Aeneas förevisa omnäjden kring Tibern: 



hine ad Tarpeiani sedem Capitolia ducit, 

 aurea nunc, olim silvestribus horrida dumis 

 iam tum religio pavidos terrebat agrestes 

 dira loci; iam tum silvam saxumque tremebant. ^ 



'Helighetens' innebörd förbyttes från fruktan till akt- 



'■ Se ofvan s. 10. Lucretius 1, 103 ocji 97. 



^ Vir sapientissimus . . peccatum suum (vitio creatos consules 

 esse) quod celari posset, confiteri maluit quam haerere in republica 

 religionem. Cicero N. D. 2, 1 1 . — En mördare Euander hade flytt till en 

 hälgedom på Samotrake. Anklagad uppmanas han att komma och 

 föi'svara sig. Si confideret Euander innoxium se rei capitalis argui, 

 veniret ad causam dicendam, si committere iudicio se nen auderet, 

 liberaret religione templum ac sibimet ipse consuleret. Livius 45. 

 5, 8. — Qui auspicio adest si quid falsi nuntiat, in semet ipsum 

 religionem recipit. Idem 10, 40, 11. — Contactus religione dies Alli- 

 ensis. Idem 6, 28, 6; se nedan: Religiosus. Med 'förbannelse', icke 

 med 'helighet' vilja vi ock återge religio hos Cicero pro Sex. Roscio 

 Am, § 66, där ur värkningarna ses hur en ond demon farit in i blo- 

 det: magnam vim, magnam necessitatem, magnam possidet religio- 

 nem paternus meternusque sanguis (= cruor), ex quo si qua macula 

 concepta est, non modo elui non potest, verum usque adeo perma- 

 nat ad animum, ut summus furor atque amentia consequatur. 



^ Aeneis, 8, 347 — 350. Det var den fruktade molnskockaren 

 Juppiter, som sades blifvit sedd där, v. 351 — 35 i. 



