233 



sentliga är, en fantasirik saga, som för sin uppkomst har att 

 tacka den dragning till det mystiska, hemska och under- 

 bara, som alltid gjort sig gällande i människosinnet och för 

 sin stora utbredning den mänskliga lättrogenheten, omdö- 

 meslösheten och vidskepelsen. Fördomen om skendöd och lef- 

 vandes begrafning är därför icke ännu i våra-dagar endast „en 

 tom skugga af ett numera icke förhanden varande föremål". 



Och kunna vi väl i vår tid mer än för hundra år se- 

 dan med rätta påstå, att beskyllningen för fördomar och 

 lättrogenhet endast skulle träffa in på våra kära föriäder. 

 Sannerligen! mindre än någonsin. I en tid då nationalistisk, 

 antisemitisk och all möjlig annan fördomsfull trångsynthet 

 synes beherrska världen, då den rena vidskepelsen firar sådana 

 triumfer, som dem vi fått bevittna i spiritismens, andemateria- 

 lisationens och helbregdagörelsens genom bön uppträdande 

 och framgångar i de främsta kulturcentra och inom de i 

 socialt afseende högst stående samhällslager, hafva vi sna- 

 rare anledning att blygas öfver den stora plats oförnuftet 

 ännu intager i människornas sinnen, och hvarje försök att 

 låta Kritikens fackla belysa den mänskliga lättrogenhetens 

 irrgångar är därföre på sin plats, äfven om det område, 

 som är i fråga, icke numera intager något synnerligt bety- 

 dande rum i det allmänna åskådningssättet. 



Det är naturligt att föreställningen om att en medmän- 

 niska, måhända jag själf, måhända någon af mina närmaste, 

 kan vara utsatt för möjligheten af att, ännu lefvande, behand- 

 las såsom död och uppvakna till lifvet i sin graf, under alla 

 tider varit egnad att på det djupaste uppröra känsliga sin- 

 nen. „Må man föreställa sig", utbrister Monfalcon i en 

 artikel om begrafning i Dictionnaire des Sciences medicales 

 1818, „den belägenhet en olyckHg lefvande begrafven befin- 

 ner sig uti, då han uppvaknar i de dödas bostad. Hans 

 nödrop träffa icke mera den fria luften och intet mänsk- 

 hgt öra hör dem; förgäfves vill han slita sönder den svep- 

 ning, som insnör hans lemmar; förgäfves söker han skjuta 

 undan den jord, som trycker hans kista: utmattad, kväfd, 

 måste han genomgå förtviflans alla kval. Drifven af ursinne, 



