235 



konsuln Avicula och questorn Liicius Lainia, hvilka, förkla- 

 rade döde af läkarene och sin omgifning, vaknat till lif af 

 bålets flammor samt oaktadt sina nödrop icke mera kunnat 

 räddas, Celius Tuber, som var mera lycklig i det han ännu 

 räddades på själfva bålet, den svepte och till begrafning 

 redde, hvilken återväcktes till lif af den berömde läkaren 

 Äsklepias, som mötte begrafningståget, alla dessa och många 

 andra fall beskrifvas med detaljer i skrifterna och anföras 

 sedan fortsättningsvis i afhandlingar om död och skendöd. 

 Möjhgheten af sådana misstag var allmänt antagen re- 

 dan i forntiden och man ansåg dem icke vara sällsynta. 

 Det påstås att grekerna hade en särskild benämning (hysle- 

 ropotmi) på sådana till lifvet återvaknade och särskilda ce- 

 remonier, med hvilka de återupptogos i de lefvandes samfund. 



Men det var dock egenthgen i en nyare tid, under seoare 

 hälften af 18:de och förra hälften af det 19;de århundradet, 

 som legenden om skendöd och lefvandes begrafning vann 

 hela sin popularitet och i mycket stor utsträckning behär- 

 skade tankarna och föreställningssättet både hos läkare och 

 hos den stora allmänheten. Ar 1740 utgaf den bekanta 

 anatomen Winsloip en latinsk dissertation, däri han samlat 

 de förnämsta berättelserna om fall af skendöd, och med 

 stöd af dem, äfvensom på andra grunder, sökte bevisa osä- 

 kerheten af alla dödstecken utom förruttnelsen samt utmåla 

 de hemska farorna af förtidiga begrafningar. Från honom 

 härrör den ofta anförda h^asen, med hvilken han inleder sin 

 afhandhng ,,Mors certa, mors incerta; moriendum esse cor- 

 tum omnino, mortuum esse incertum ahquando". Döden är 

 viss, döden är oviss; att vi skola dö är alltid visst, att vi 

 äro döda är stundom ovisst. 



Winslotvs arbete öfversattes några år senare och för- 

 seddes med tillägg af Bruhier d' Ahlancourt, hvilken kan be- 

 traktas såsom den sinnena upprörande skendödslegendens 

 store apostel och öfverstepräst. Det är honom man har 

 att tacka för den samling af skendödsfall från olika tider, 

 hvilken ger till resultat följande hämska statistik: 52 per- 

 soner lefvande begrafna -och därigenom omkomna, fyra, på 



