242 



Från en del andra kallblodiga djurs naturhistoria kunna 

 liknande iakttagelser anföras, utvisande att lifvets synbara 

 företeelser för en tid kuuna upphöra, utan att hfvet därmed 

 för alltid utslocknat. Och det lokala lifvet i kroppens väf- 

 nader kan ännu under jämförelsevis lång tid bestå efter det 

 en del blifvit skild från sammanhanget med den öfriga orga- 

 nismen, eller efter det de centrala organen för Ufvet, hjärtat, 

 andningsorganen och nervsystemet, upphört att göra tjänst. 



Men hos de varmblodiga djuren förekommer icke 

 mera någon skendöd jämförlig med den förut antydda. När- 

 mast kan härmed sammanställas dvalan hos de vintersof- 

 vande djuren, såsom murmeldjuret, björnen o. s. v. Här är 

 dock de skönjbara lifsyttringarnas afstannande på långt när 

 icke lika fullständigt. Andhemtningen fortgår om än med 

 sparsamma, ytliga andedrag, hjärtat arbetar fortfarande, 

 om än med svaga glesa slag och blodet drifves härigenom 

 fortfarande att strömma i blodkärlen, om än med förmin- 

 skad energi. Endast en ythg iakttagare kan tro sig hafya 

 att göra med en död organism. Vid närmare granskning 

 framstår genast, att här icke är fråga om död, utan om ett 

 lif med nedsatta Hfsfunktioner. Upphöra hjärtslagen och 

 andningen fullständigt, så blir ett återvändande till Hfvet 

 icke mera möjligt; äfven den lokala döden i kroppens olika 

 delar inträder inom kort. 



I ännu högre grad är detta fallet hos människan, den 

 finast sammansatta och högst organiserade hfsform, som 

 vår jord frambragt. Gränsområdet mellan lifvet med skönj- 

 bara hfsyttringar och den död, från hvilken ingen återvän- 

 der, är här af försvinnande ringa bredd. Med andningens 

 och i synnerhet med hjärtslagens och därmed blodomlop- 

 pets upphörande inträder så godt som omedelbart den defi- 

 nitiva döden. Hjärtat är det sista som dör, Cor ultimum 

 moriens, sade redan den store Haller. 



Visserligen äro icke i och med detsamma som hjärtat 

 upphört att arbeta alla lifsyttringar äfven i kroppens skilda 

 väfnader utslocknade. Vid plötslig död kunna äfven hos 

 människan, såsom t. ex. undersökningar på aflifvade förbry- 



