243 



tare utvisat, rauskelryckningar och en del andra lifsfenomen 

 ännu under någon kortare tid framkallas genom härför eg- 

 nade medel, på samma sätt som i en afskuren lem ännu 

 någon tid efter det den skiljts från kroppen. Men hfvet be- 

 traktadt såsom en helhet har oåterkalleligen flytt med upp- 

 hörandet af andning och blodomlopp. 



Äro då de tecken, af hvilka vi kunna sluta att den de- 

 finitiva döden inträdt hos människan, sådana att de gifva 

 oss full säkerhet i detta afseende? Helt visst är detta fal- 

 let, hvad än ifriga försvarare af läran om skendöd och döds- 

 tecknens osäkerhet, under gångna och stundom jämväl un- 

 der nyare tider, sökt göra gällande i motsatt riktning. 



De så kallade dödstecknen sammanfalla egenthgen med 

 lifvets tecken. Saknaden af hvarje tecken till hfvets rörel- 

 ser utvisar omedelbart efter lifvets upphörande, att den de- 

 finitiva döden inträdt. Senare utveckla sig de positiva döds- 

 tecknen, dödsstelheten och förruttnelsen, såsom uttryck för 

 de kemiska och fysikaliska processer, som äga rum i den lif- 

 vet beröfvade kroppen. Ensamt för sig taget är dock in- 

 tet särskildt tecken af afgörande vikt eller fullkomligt otve- 

 tydigt äfven för den mindre sakförståndiga. Hvarje enskildt 

 tecken, negativt som positivt, kan under vissa undantags- 

 förhållanden te sig sviksamt och det är just denna omstän- 

 dighet, som varit ett af de främsta stöden för läran om 

 dödstecknens osäkerhet. Men sammanfattningen af dessa 

 tecken, dödens totalbild, är lätt att igenkänna och tvifvel kan ej 

 uppstå annat ändar okunnighet och fördomsfulla föreställnin- 

 gar hos iakttagaren fått intaga ett mycket stort rum. „Das grös- 

 ste, wichtigste und sicherste Todes-zeichen ist das Gesammt- 

 bild des Todes, welches uns der Verband aller bisher bekannten 

 gewährt" säger Huber med rätta (Todtenbeschau 1852). 



En skendöd i den mening, att alla lifsyttringar skulle 

 under en längre tid upphöra, medan lifvet dock fort består, 

 förekommer därför icke hos människan. Endast för en jäm- 

 förelsevis mycket kort tid kan ett så godt som fullständigt 

 upphörande af de skönjbara lifsföreteelserna äga rum, utan 

 att därmed ännu den definitiva döden inträdt. I främsta 



