44 HOLSTEINSBORG DISTRIKT 
saa daarligt lønnede, at de maa drive Fangst ved Siden af deres Virksomhed 
som Kateketer for at klare sig. 
Paa Grundlag af de foranstaaende Opgorelser skulde с. 63 % af Befolk- 
ningen leve af Sødyrfangst, c. 20 % af Fiskeri og c. 12 % af faste Lønninger, 
medens c. 5 % er uden egentlige Forsørgere. 
Denne Inddeling af Befolkningen svarer dog ikke til de virkelige Forhold, 
hvilket tydeligt nok fremgaar af den anførte Klassificering, hvorefter over Halv- 
delen af Erhververne kun har ringe eller intet Udbytte af Sælfangsten, medens 
Resten, de saakaldte 1. og 2. Klasses Fangere, vel nok tilvejebringer en Del Sæler, 
men i aftagende Mængde, hvorved de tvinges til i højere Grad end tidligere at 
give sig af med andre Erhverv og da navnlig med Fiskeriet. Den herved frem- 
kaldte Forskydning af Erhvervsvirksomheden er navnlig fremmet ved de af 
Styrelsen iværksatte saakaldte »rationelle Fiskeriforsøg«, som nu har været 
drevet en halv Snes Aar og har trukket flere og flere Fangere til sig. Om dette 
er nødvendigt og til Gavn for Befolkningen, er et Spørgsmaal, der ikke kan be- 
svares ud fra ensidige økonomiske Betragtninger alene, idet Forskydningen 
griber afgørende ind i Grønlændernes nationale Erhverv, og hvad enten man 
tillægger dette større eller mindre Værdi, kan det ikke nægtes, at Erhvervet ikke 
alene økonomisk, men i lige saa høj Grad kulturelt danner Grundlaget for hele 
den gamle Samfundsordning, paa hvilken den nye Udvikling er bygget op. 
For at belyse Spørgsmaalet nærmere bliver det nødvendigt at'betragte For- 
holdene paa den Tid, Kolonisationen begyndte. Grønlænderne ernærede sig den- 
gang overalt næsten udelukkende af Sælfangst, der indbragte dem, hvad de be- 
høvede til Livets Opretholdelse, Kød til Føde, Spæk til Lys og Varme samt Skind 
til Klæder, Telte, Kajakker, Konebaade m. m. Ved Siden heraf gav Fuglejagt, 
Renjagt, Fiskeri m. m. dem et ret betydeligt Udbytte, men disse Erhverv dyr- 
kedes ofte mindre som en Nødvendighed end af Trang til at skaffe sig Afveksling 
1 den ensformige Kødspise. Sælfangsten var ikke alene den vigtigste Erhvervs- 
gren, der gjorde det muligt for Befolkningen at friste Tilværelsen i dette arktiske 
Klima, den gav ogsaa Indvaanerne et saa stort Overskud af Produkter, at de 
uden selv at lide Mangel kunde undvære en betydelig Del deraf til Indkøb af 
Nødvendighedsartikler og Luksusvarer fra de Butikker, som de første Koloni- 
satorer oprettede i Landet. Men dette Overskud blev, efterhaanden som Grøn- 
lænderne fik Smag paa og Trang til flere europæiske Artikler, utilstrækkeligt, 
uagtet adskillige Produkter efterhaanden blev inddraget under Monopolet og 
Genstand for Handel, saaledes Renskind, Dun, Hajlever m. m., og Resultatet 
blev, at de Indfødte, navnlig efter at Kaffe og Provianthandelen var frigivne 
c. 1843, afsatte mere end de kunde undvære. Det var en ringe Trøst, at Produk- 
tionen for en Tid steg til en hidtil uanet Højde, naar Rovdriften samtidig truede 
med at ødelægge Dyrebestanden. Først gik det ud over Rensdyrene og Dunpro- 
duktionen, men lidt efter lidt sporede man ogsaa en følelig Nedgang i Sælfangsten. 
Dette gælder i nogen Grad for hele Sydgrønlands Vedkommende, om end 
mindre ved den sydligste Koloni, men mest ved Holsteinsborg. 
