104 SUKKERTOPPEN DISTRIKT 
Landet mellem В. Stromfjord og Kangerdluarssugssuak Nord herfor er lavt 
langs Kysten med et enkelt fremtrædende Fjæld, det stejle Kingatsiak, men 
længere inde findes betydelige Hojder, der nærmest Kangerdluarssugssuax er 
dækket med store Bræer. 
Øerne langs Midterdistriktet er betydelige i Antal og dækker saa godt som . 
hele Kysten, men i et smallere Bælte end foran Godthaabs Nordland, saa at man 
paa det allernærmeste kan befare Strækningen mellem Kolonistedet og S. Strøm- 
fjord indenskærs paa nær Passagen over Evighedsfjorden. 
Fra Kangerdluarssugssuak til Ungôrsivik Øen, Syd for Pa, er Øerne ret spredte, 
gennemgaaende smaa og omgivet af talrige Skær i det stærk grundede Farvand, 
men Syd herfor bliver dette renere, og Øerne umiddelbart Nord for Evighedsfjor- 
dens Munding danner en ret betydelig Gruppe, mellem hvilke der findes adskillige 
store og høje Øer. Paa den sydligste af disse ligger Udstedet Kangåmiut. 
Lignende Grupper af gennemgaaende store, men lave Øer findes ogsaa i 
den sydlige Del af Evighedsfjordens Munding og ud for Tuno; mén mellem disse 
to Grupper er Øerne langs det lave Kystland mere spredte, ret ubetydelige og i 
en paafaldende Grad rundslebne af Isen. 
Endelig er den bugtlignende Indskæring i Midterdistriktets sydlige Del 
dækket af to betydelige Øer, Hamborglandet og Manitsak, samt et omfattende 
Arkipelag af Smaaøer paa alle Sider af denne sidste, men talrigst langs Fast- 
landssiden. 
Hamborglandets Nordside er delvis dækket med Gletschere og danner et 
vildt forrevet Landskab med Bjærgformer, der minder om Kangerdluarsugssuaxs 
pragtfulde Alpeland, medens Sydsiden er lavere, men ret stærkt kuperet og med 
stejlt Fald mod Sundet Amarkok, der skiller Manitsok Øen fra Hamborglandet, 
hvis stejle nordøstlige Pynt kaldes Ingik. Til dette Fjæld knytter sig Sagnet om 
den grønlandske Kvinde, der forfulgt af sin Mand styrtede sig ned fra dets høje 
Tinde med sit Barn i Favnen. 
Den ydre Del af Hamborgsundets Nordkyst, hvor Bopladsen Agpamiut er 
beliggende Nord for Mundingen af Tuno, er lavt, men bliver højere og stejlere, jo 
nærmere man kommer Mundingen af Ikamiuts Kangerdluarssuk. 
Manitsok Øen (9: den ujævne), paa hvis Sydspids Kolonistedet ligger, er, som 
Navnet viser, stærk kuperet, men gennemgaaende lav. Tværs over Øen i vest- 
østlig Retning strækker sig det stejle Pattefjæld, hvis Udløbere mod Vest falder 
ret stejlt af mod Havet, medens Østsiden af Øen er lav og ret jævn. 
Vest for Manitsox ligger den hoje Ø Umänarssuak (Kin of Sal), hvis Top er 
et let kendeligt Sømærke. 
Øerne i den sydlige Del af den Gruppe, der omgiver Manîtsok, er ret store, og 
Konturerne har ikke den bløde, afrundede Form, der er saa karakteristisk for dem, 
der ligger umiddelbart Syd for Øen. | 
Syddistriktet. Paa Grænsen mellem Syd- og Midterdistriktet, о: Egnen 
omkring 8. Isortox, forandrer Landskabet Karakter, idet Alpeformerne, der 
er typisk for den midterste Del af Kolonidistriktet, forsvinder og afløses af et 
