132 SUKKERTOPPEN DISTRIKT 
6 Kajakstel, der som Følge af Skindmangel var ubetrukne. 26 Mænd over 16 Aar 
manglede Kajak. | 
Det fremgaar af den ovenanforte Liste, at mindst 40 °/ af de udenfor fast 
Tjeneste staaende voksne Personer enten slet ikke giver sig af med Sælfangst 
eller i det højeste fanger en Ubetydelighed, dog ikke over 7 Sæler aarlig pr. Mand. 
Foruden de udenfor fast Tjeneste staaende Erhververe, findes 25 Fastlønnede — 
deriblandt 5 Kvinder — i Handelens, 16 i Kirkevæsenets Tjeneste. Henregner 
man de ovennævnte 43 slette Erhververe til Fangerklassen, skulde efter en 
detailleret Opgørelse: 
Ca. 60 °/o af Befolkningen have deres Underhold ved Fangst, са. 17 °/o ved 
Fiskeri, 16 °/o gennem faste Lønninger og ca. 2 °/o ved tilfældigt Koloniarbejde, 
medens ca. 5 °/, vare uden Forsørgere. 
Men denne Inddeling efter Næringsvej er ifl. Forholdenes Natur kun tilnær- 
melsesvis rigtig, da visse Indfødte er beskæftiget paa flere Maader, saaledes 
skiftevis ved Koloniarbejde og Fiskeri, medens Grænsen mellem Fangere og Fi- 
skere er stærkt flydende, og der kan i den Henseende ikke være Tvivl om, at et 
betydeligt større Kontingent af Befolkningen, end Beregningen viser, hoved- 
sagelig har deres Underhold ved Fiskeri, hvad til Overflod fremgaar af foran- 
staaende Klassificering. 
Den foran paaviste Nedgang i Sælfangsten har først og fremmest medført, 
at Indhandlingen af Sælskind er reduceret til et Minimum af 0,24 Skind aarlig 
pr. Individ mod et ca. 4 Gange saa stort Kvantum for blot 25 Aar siden. Men j 
ogsaa Grønlændernes Forbrug af Sælskind er (jfr. Tabel A S. 122) stærkt formind- 
sket. I 1876—80 blev der saaledes gennemsnitlig anvendt 4 Skind pr. Individ 
aarlig mod 2,6 i 1913—17 og 2,1 i 1818. Antallet af Konebaade var i 1863: 23 
Stk. (9: 30 Personer pr. Baad), i 1885: 23 Stk. og i 1919: 15 Stk. (eller 77 Personer 
pr. Konebaad). Skindklæder er ligesom ved Holsteinsborg stærkt reducerede, 
og paa enkelte Pladser er det endog vanskeligt at faa de nødvendige Kajak- 
og Konebaadsbetræk, hvorfor disse nu forsøgsvis fremstilles af Hvidfiskehuder. 
Selv Storfangere klager over den aftagende Produktion særlig af Netside- 
skind og er hyppigt ude af Stand til at tilvejebringe det nødvendigste Kvantum 
til egen Familie. 
Indtægten af Spækproduktionen er gaaet ned fra 6504 Kr. i 1903 til 4940 
Kr. gennemsnitlig i 1916—18, uagtet der under det sidste Tal er indbefattet Pro- 
duktionen af Garnfangsten, der siden 1912 har været drevet ved Kangåmiut, 
og som i 1917 repræsenterede en Værdi af c. 2500 Kr. Naar Ernæringsforholdene 
til Trods herfor ikke er saa daarlige, som man efter den forringede Sælfangst skulde 
formode, ligger dette bl. a. i, at Distriktet er rigere paa Vildt og Fisk end de 
andre Distrikter i Landsdelen. 
Saasnart Foraars-Sæltrækket, der vel ikke giver Overflod, men dog rigelig 
Kødspise ovenpaa Eftervinterens Fastetid, er forbi, spreder Befolkningen sig. 
I Kangåmiut Kommune søger omtrent Halvdelen af Befolkningen ind til 
de rige Rensdistrikter i Strømfjordsgebetet, fordelt i smaa Samfund eller Baade- 
