GODTHAAB DISTRIKT P 281 
Buer, men alligevel forlangte de at faa flere og flere Bøsser. Derved kunde Gron- 
lænderne ganske vist dræbe flere Dyr end tilforn med Pil og Bue, men Bestanden 
udryddedes, udtyndedes eller forskræmtes, ligesom Bøssen var Skyld i, at de 
nu nøjedes med at hjemføre Skindet og lade Kødet ligge. En anden Aarsag til 
Befolkningens Tilbagegang var den, at Herrnhuterne havde afvænnet de Ind- 
fødte fra det frie Fangerliv og til ubodelig Skade for deres Næring bragt dem 
til at fravige det af Dyretrækket til de forskellige Aarstider betingede Valg af 
vekslende Opholdssteder. Thorhallesen vilde endog have indført et Forbud mod 
Indførsel af Bøsser. 
De samme Klager gentages senere til Stadighed. 1802 kalder Inspektøren 
Godthaab for det fattigste Sted i Inspektoratet, ikke fordi Distriktet manglede 
bekvemme Steder, men fordi man ikke vilde bebo dem. Henimod Midten af forrige 
Aarhundrede, i Rınks Tid, indtræder atter en Opgangsperiode, som kulminerer 
efter 1900 ved den rige Hvidfiskefangst 1 Norddistriktet og Torskefiskeriet i : 
Syddistriktet. 
B. Enkelte Lokaliteter. 
Pisugfik Øerne, omtalt ovfr. under Sukkertoppen Distrikt, hører historisk 
set, under Godthaabs Distrikt. De regnes af E. Thorhallesen at strække sig i 
Længde af 5 Mil fra S. til N. langs Fastlandet, adskilt mod Nord ved en Bugt 
Sønden for Upernivik, Foraarsstedet for Øgruppens Beboere (en Mil Sønden for 
Kangårssuk), og mod Syd til Satsigsunguit Øerne. Ved Hans Egedes Ankomst til 
Landet var disse Øer maaske de tættest befolkede i Grønland og endnu længe 
efter bekendte for deres Fuglerigdom. I Midten af Juni brød Befolkningen op 
til deres rige Fangstpladser norden- og søndenfor (til Upernivik og Godthaabs 
Egnen); om Vinteren levede de af Fiskeri (smaa Hvaler, Hvidfisk og Rødfisk). 
Da Vandet mellem Øerne er grundet, dannede disse ved Lavvande, hvor man, 
som Navnet antyder, kan vade over fra den ene Ø til den anden, et Hele for sig. 
Øerne nævnes tidligst af Egede, der første Gang var her i Novbr. 1723, 
da han betegner dem som det nærmeste Sted Nord for Haabets Ø, hvor der boede 
Grønlændere, hos hvilke han fik de første Oplysninger om Hvalfangsten. Siden 
benyttede han Øerne som Indhandlingssted for Kolonien ved oftere at sende 
Chaluppen derop, som, vendte tilbage, ladet med Spæk. 
I Koppeepidemien uddøde Pisugfik Øerne næsten ganske, men var ved 
Midten af Aarhundredet atter beboet. Thorhallesen nævner dette ypperlige Sted, 
der dog havde tabt meget af sin tidligere Anseelse, idet de, som forstod sig paa 
Fangsten, var bortdøde; han kalder Pisugfikerne temmelig gode Husholdere 
og regner dem blandt de anseligste Grønlændere. Øerne blev ved den nedenfor 
omtalte Vækkelse, der drog Beboerne til Ny Herrnhut, forladte og ruinerede; 
i hvilken Anledning han oprettede Missionsstationen paa »Egilso«. Af andre Øer 
nævner Giesecke Ulomik og Flagstangs Øen, hvorfra man havde et Rund- 
skue over hele Arkipelaget. Her havde Missionær ANDREAS GINGE (1782—93) 
efter kgl. Befaling paa Forslag af Prof. Thomas Bugge indrettet et Observatorium, 
