FREDERIKSHAAB DISTRIKT i 313 
keligste paa Jorden og er den eneste Plet, hvor Mineralet forekommer i nævne- 
værdig Mængde. 
Af Farve er Kryolitten hvid og hvidliggraa, undertiden orangefarvet, der 
changerer over i rødgulligt og rødbrunt. Navnet Kryolit er et græsk Ord, der 
betyder Issten, hvilket hentyder til dets islignende Ydre og lette Smeltelighed. 
I 1809 paaviste GIESECKE Kryolittens Beliggenhed og gav en Beskrivelse af det: 
dengang kun lidet kendte Mineral, hvorved han oplyste, at det er blandet med 
en Del Jernspat, Fluspat, Blyglans, Svovl- og Kobberkis og et stort Antal sjældne 
Mineralier. Kryolitlejets Overflade strakte sig oprindelig i en Længde af 160 m 
langs Stranden, hvorfra det er skilt ved en smal Væg af Granitporfyr. Bredden 
var ca. 56 m, men Massen udvider sig nedad og har Form som en skæv Kegle, 
hvis Nord- og Østvæg, for saa vidt de kendes, er lodrette, medens Syd- og Vest- 
siden i en Vinkel paa ca. 44° med Jordoverfladen skyder sig ind under de Fjæld- 
masser, der omgiver Keglen, og som bestaar af Granit, Granitporfyr og Gnejs. 
I Dybden naar Kryolitten saa langt, man hidtil har boret, nemlig ca. 100—150 m 
under Bruddets nuværende Bund. Mineralet er en eruptiv Masse, presset op 
fra Dybet i smeltet Tilstand og aflejret paa en saadan Maade, at den er skarpt: 
adskilt fra den Fjældmasse, der som en Skal omgiver Kryolitten. Teorien herom 
støttes bl. a. paa den Omstændighed, at man midt inde i Kryolitten og helt om- 
givet af denne har fundet skarpkantede, indtil 3,5 m lange Granitblokke, der maa. 
antages at være styrtet ind i Eruptivmassen, inden denne har faaet fast Form. 
Glacialdannelser. Frederikshaab Distrikt har ligesom alle de nordligere 
Egne i Sydgrønland engang i Fortiden være dækket af Indlandsis, der østfra. 
har skudt sig ud over de nu isfri Strækninger til Davis Strædet. Man træffer derfor 
overalt i Distriktet lignende tydelige og iøjnefaldende Spor af Isens Virksomhed, 
- som alle andre Steder paa Fastlandskysten, afrundede, afglattede Klipper, furet. 
af Skurstriber, og spredt ud over Terrænet de Moræner og Flytteblokke, som 
Isen og Bræelvene har aflejret, og som nu ligger blottet, efter at Isen har truk- 
ket sig tilbage. 
Hvilken Tykkelse Indlandsisen har haft, og on den fee dækket hele 
Landet og alle Fjældtoppene, er et Spørgsmaal, som kun en detailleret Under- 
søgelse kan besvare, men da de fleste Hojfjælde i Distriktet paa faa Undtagelser 
ner har den typisk afrundede Form, der uden Tvivl skyldes Iserosionen, maa 
det antages, at kun et Faatal af de allerhojeste Tinder har raget op over Isen 
som Nunatakker. Paa Sänerut er der iagttaget Skurstriber til en Højde af ca. 
500 m, der maa betragtes som Mindstemaalet for Istykkelsen. 
Ved at gennemrejse Distriktets Fjorde faar man det Indtryk, at der i disse 
er aflejret mindre Morænemateriale end i de nordligere Egne. Dette beror vel 
til Dels paa Kysternes Stejlhed, der kun tillader Aflejringer i ringe Omfang, hyp- 
pigst som tynde Lag op ad Fjældskraaningerne, men det skyldes i lige saa høj 
Grad saavel Mangelen paa Gletschere, der ofte ophober Morener af betydeligt Om- 
fang foran Bræranden, som paa Smeltevandsaflejringer, hvis Forekomst ligeledes 
