JULIANEHAAB DISTRIKT 389 
tre Fjorde en talrig Mængde Forbindelsesveje af enhver Art, fra Overbærings- 
steder og grunde Løb, der kun kan passeres af Konebaade, til Sunde, hvori der 
er Plads nok til, at et stort Sejlfartøj kan krydse igennem. 
Medens de ydre Øer, som, det senere vil blive nærmere paavist, har et ret 
ensartet Udseende, frembyder de indre større Uoverensstemmelse indbyrdes. 
Paa Sermitsialiks Østside er de gennemgaaende flade og jævne, men efterhaan- 
den, som man fjerner sig fra Isfjorden i nordlig og østlig Retning, bliver Øerne 
og ogsaa Fastlandet indenfor højere, Landskabet mere storslaaet, Konturerne 
bløde og mere langstrakte end 1 Skærgaardens smaabakkede Terræn, indtil man 
paa Tugtutök finder Højder paa op imod 500 m. 
Skærgaarden begynder noget Øst for »Knækket« og udfylder største Delen 
af Mellemrummet mellem Fjordene paa den ca. 100 km lange Strækning til Juliane- 
haab. En detailleret Skildring af disse Hundreder af Øer indenfor de forskellige 
Grupper kan alene af Hensyn til Pladsen ikke gives her, men den vilde ogsaa 
være baade trættende og uden Interesse; thi bortset fra det Skel, Fjordene sætter 
mellem de forskellige Grupper, kan de egentlige Skærgaardsøer betragtes under 
et, da de i deres Form, Bygning og Udseende kun er meget lidt forskellige. 
Medens Ydergrænsen for største Delen bestaar af lave Holme og. Skær, 
danner rundtoppede, kullede og stærk kuperede Øer Hovedmassen af den umid- 
delbart indenfor liggende Skærgaard. Isens Paavirkning er saaledes kendelig 
overalt, men ved Siden af disse typisk afrundede Former finder man ogsaa adskil- 
lige lave, næsten helt flade Øer. Flytteblokke og Moræner, hvis løsere Dele er 
bortskyllet, saa at kun Hobe af afrundede Sten er tilbage, ses jævnligt og fore- 
kommer i alt Fald langt hyppigere end under tilsvarende Forhold paa andre Ste- 
der, f. Eks. paa Øerne langs Godthaabs Nordland. Karakteristisk for Øerne er 
det store Antal Grønstensgange, der gennemkrydser dem, og som hyppig har 
bidraget til Dannelsen af de utallige, ofte ganske smalle Sunde, som paa de mest 
utænkelige Steder danner Kanaler mellem større Løb. Medens disse Vandveje 
paa visse Steder er saa smalle, at en almindelig Baad ikke kan komme igennem, 
har Forvitringen paa andre Steder kun fremkaldt dybe Furer, der gennemstry- 
ger Øerne. Disse har en Middelhøjde af 30—60 m med enkelte højere Toppe paa 
indtil 100—150 m. 
Vegetationen er fattig Lynghede, hvis mest fremtrædende Plante er Empe- " 
trum, der giver Øerne en rødligbrun, varm Farve. 
Til Vejledning for Besejlingen er der udarbejdet 4 fortrinlige Specialkort, 
omfattende Kobbermine Bugten og Yderkysten med foranliggende Øer paa 
Strækningen mellem Ydre Kitsigsut og Igdlukasik Syd for Nanortalik. 
Efter denne almindelige Oversigt over Ølandets Karakter og Bygning skal 
man gaa over til en nærmere Beskrivelse af de øvrige Grupper og deres Begræns- 
ninger. 
É Isfjorden Sermitsialiks brede Munding hedder Kaxaligaitsiak og om- 
fatter den Del af Fjorden, der ligger udenfor Sarkamiut timåt Landets syd- 
østligste Pynt med Bopladsen Sarkamiut ved Omdrejningen til Ikerasagssuak. 
