JULIANEHAAB DISTRIKT 393 
det samme er Tilfældet i østlig Retning, hvor Landet efterhaanden smelter sam- 
men med det mægtige Alpeland indenfor Tunugdliarfik Fjordens Bund. Mellem 
Kinålik og Bredefjorden skyder Isen sig uden Hindring-ud over det foranliggende 
lave Land, idet ingen Nunatakker eller Fjældkæder spærrer den Vejen. Den 
— befinder sig derfor paa denne Strækning i еп rolig Tilstand og har langs Randen 
den samme Afslutning, som er typisk overalt, hvor Afsmeltningen holder Skridt 
med Tilførselen: jævnt hældende Udløbere, stagnerede Bræer og pletvis stærkere 
affaldende, spaltede Partier, foran hvilke Søer, Bugter eller Bunden af de Fjorde, 
der naar tæt ind til Isranden, fyldes med udskyllede Lermasser, som aflejres af 
Bræelvene nærmere eller fjærnere Bræranden. Kun i Sermitsialik og i Bugterne 
paa Vestsiden af Bredefjord findes kalvende Bræer paa den her omtalte Strækning. 
Indlandsisen Nord for Bredefjorden er i 1893 nærmere undersøgt af en 
Ekspedition under Ledelse af daværende Løjtnant Т.У. GARDE. Heldige Vejrfor- 
hold begunstigede Ekspeditionen, som det lykkedes, med Sermitsialik Bræen 
som Udgangspunkt, i Dagene fra 16—28 Juni at trænge са. 110 km ind:over Isen 
i NNØ. Retning 9: paa 22 km nær Halvdelen af Vejen til Østkysten. Isens Maksi- 
mumshøjde nær Vendepunktet var 2194 m over Havet, og sammenholdt med 
de Hojder, NANSEN og J. А. D. JENSEN maalte paa deres Tur over Indlandsisen, 
viser det sig, at denne er stærkt hvælvet over den sydlige Del af Landet, og at 
2000 m Højdegrænsen ligger Isranden meget nærmere end længere nordpaa. 
Da der i og omkring Ekspeditionens Rejserute ikke findes nogen Nuna- 
takker paa tværs af Isens Bevægelsesretning, har Isen ikke det kløftede, forrevne 
Udseende som Frederikshaabs Isblink, men er — i hvert Fald i nogen Afstand 
fra det isfri Land — svagt bølget og iøvrigt ganske jævn. Selv ved de talrige 
Nunatakker, som Aputaiuitsok viste sig at bestaa af, findes ingen Skruninger 
eller Ujævnheder, idet Isen ganske jævnt støder op til de vegetationslose, nøgne, 
afglattede, men tilsyneladende ikke isskurede Smaatoppe, der som Øer hæver 
sig op over Isen. Det synes saaledes, at Isen her befinder sig i fuldstændig Ro. 
Nærmere Land er Isen derimod spaltet af indtil 10 m brede, dybe, delvis 
snedækkede Revner. Mellemrummet mellem Revnerne varierer stærkt i Bredde, 
og i Sermitsialiks Omegn er Overfladen ujævn med Rygge mellem Revnerne 
og fuldstændig regelmæssig inddelt i 2 Spaltesystemer, parallelt med og lodret; 
paa Isranden, hvilket dels skyldes lokale Bevægelsesforhold i to Retninger, dels 
hidrører Spalterne fra Elvene, der i Foraaret og Sommeren i Tusindvis søger 
ned over den mod Yderlandet skraanende Isflade. Hyppigt danner Elvene Afløb 
fra Smaasøer, der findes overalt nedenfor Snegrænsen, som ligger paa ca. 900 m 
Højde. Temperaturen vekslede under Ekspeditionens Marsch ind over Indlands- 
isen mellem et Par Graders Varme om Dagen og et Par Graders Kulde om Natten, 
og den højeste observerede Temperatur var 5”. 
Landet Øst for Julianehaab Bugten til Torssukåtak adskiller sig i mange 
Henseender fra de foran omtalte Dele af Distriktet, først og fremmest derved, 
at største Delen af Landets Indre bestaar af et mægtigt Alpeland, og at den for 
de nordlige Egne saa karakteristiske Skærgaard forsvinder og afløses af Øer, 
