JULIANEHAAB DISTRIKT 419 
eruptive Bjærgarter har givet en instruktiv og interessant Beskrivelse, hvoraf 
nedenstaaende er et Uddrag. 
Nefelinsyeniten, der regnes som en selvstændig Hovedgruppe af Bjergarter, 
sidestillet med Granit og Syenit, og forekommer paa forholdsvis faa, men over 
hele Jorden spredte Pletter, har Krav paa den allerstørste Interesse og giver 
et uventet Indblik i de Udviklingsprocesser, der er foregaaet i Jordskorpens 
dybere Partier. 
Befinder man sig i den indre Del af Kangerdluarssuk Fjorden, maa man 
tænke sig, at der — længe før Fjordens Dannelse — var en ensformig Grund- 
fjælds-Jordskorpe, der naaede højere op end de nuværende højeste Fjælde, og 
over hvilken den røde Sandsten og mægtige Lavadækker bredte sig som et flere 
Tusind Meter tykt Tæppe. Nede fra Dybet nærmede sig den ildflydende, damp- 
rige Eruptivmasse (»Magmaet«); Temperaturen steg, og Jordskorpen løsnedes 
mere og mere i sine Sammenføjninger; det ene mægtige Stykke efter det andet 
af Grundfjælds-Jordskorpen sank langsomt ned i det ildflydende Magma, som 
derved trængte højere og højere i Vejret. Efterhaanden blev Grundfjælds-Jord- 
skorpens hele Tykkelse gennembrudt paa denne Maade, og Stykke efter Stykke 
af de omliggende Sandstensmasser maatte nu synke og give Plads for Magmaet. 
Højere og højere kom dette op, men samtidig begyndte det at afgive sine Damp- 
masser, som fandt Vej gennem den overliggende Jordskorpes Sprækker, og dette 
Forhold i Forbindelse med den tiltagende Afkøling fra oven kan have sat en 
Grænse for Magmaets videre Fremtrængen, saa at det ikke er umuligt, at Erup- 
tivmassen til sidst størknede, endnu inden Jordskorpen var helt gennembrudt. 
Først i langt senere Tider har Erosionen taget største Delen af det Dække bort, 
som laa over den størknede Eruptivmasse, saaledes at nu selve denne træder 
for Dagen i anselig Udstrækning. Den yngste af de større geologiske Forandrin- 
ger i Egnen er Fjorddannelsen, som enkelte Geologér mener, for en væsentlig Del 
maa tilskrives den udgravende Virksomhed af Istidens Gletschere. 
I Kangerdluarssuk Fjordens Bund befinder man sig saaledes — omgivet 
paa alle Sider af stejle Nefelinsyenit Vægge — dybt nede i Eruptivmassen. Mod 
Sydvest, Sydøst og Nordøst begrænses den Egn, man kan overse, af høje Fjælde: 
" Iviangiussat, Kirkefjæld og Kitdlavât, som i Farve og Overfladebeskaffenhed 
straks forraader sig som væsensforskellige fra Forgrundens Nefelinsyenitmasser. 
Det er i Virkeligheden Grundfjældet, som her — med næsten lodrette mod Be- 
skueren vendte Vægge — rager adskillige Hundrede Meter op over Nefelinsyeni- 
ten, og disse Grundfjældsvægge er intet andet end Sidevæggene i den fordums 
Magmabeholder. Nefelinsyeniten og de øvrige yngre Eruptiver er yderst let 
hensmuldrende; Fjældtoppene er afrundede, Fordybningerne udfyldt af ned- 
skredne løse Masser, og paa de jævnere Strækninger findes overalt mægtige Lag 
af Forvitringsgrus. Da Grundfjældets Granitter er af fastere Konsistens, hæver 
de sig til langt større Højder. Ogsaa mod Vest ser man den gamle Magmabe- 
holders Grænse, men Billedet er her væsentlig forskelligt fra det forrige, idet 
det her liggende 750 m høje Nunasarnaussak er et Stykke af den øverste lagdelte 
21* 
