420 JULIANEHAAB DISTRIKT 
Jordskorpe, som oprindelig hvilede paa Grundfjældet, men nu er sunket dybt 
ned i de oprindelig flydende Eruptivmasser, der tydeligt ses at strække sig ind 
under det. Det er dog ikke alene den gamle Magmabeholders Vægge og Form, 
der træder tydeligt frem for Dagen, men fra Kangerdluarssuk ser man ogsaa, 
at den vel afgrænsede Eruptivmasse er størknet som en Række af forskelligartede 
Bjærgarter. Takket være disses hurtige Hensmuldren, som umuliggør Bevoks- 
ning, fremtræder Bjærgarterne med deres forskellige Farver som vel afgrænsede 
Partier, der selv i Afstand er let at skelne fra hverandre. 
Midt i Eruptivmassen paa Nordsiden af Kangerdluarssuk den hvide stor- 
kornede Naujait, mod Øst de sorte og sortgrønne Lujavriter, op over hvilke det 
660 m høje Ægirinlujavrit-Fjæld træder tydeligt frem med denne Bjærgarts 
stærkt grønne Farve. Syd for Fjorden hæver sig et Fjæld med afvekslende hvide 
og sorte Bænke af Nefelinsyenit, foran Augitsyeniten, dér er klædt med rust- 
brune Skorper. : 
Paa Skraaningerne ned mod Tunugdliarfik begrænses Eruptivmassen mod 
Vest af den rode Sandsten, mod Øst støder den til en næsten lodret, nord—syd- 
gaaende Væg af Sandsten, der hviler paa Granit. Ved Vestgrænsen ner В. Sio- 
rarssuit er Sandstenen ved Kontaktmetamorfose dels omdannet, dels viser dens 
hvide Farve, at man endnu er indenfor det af Eruptiverhe paavirkede Omraade, 
og først 1 en Afstand af ca. 3 km fra Grænsen træffer man Sandsten, der har bibe- 
holdt sin oprindelige, rode Farve. En anden Omdannelse af de yngre Eruptiver 
Øst for Grænsen formodes i sin Tid at være frembragt af varme Kilder. Af de i 
Eruptivmassen forekommende sjældne Mineralier skal her kun fremhæves Eudia- 
lyten, der optræder som Bestanddele i Nefelinsyenitens Hovedbjærgarter og i 
adskillige Pegmatitgange, der gennemskærer disse, men forekommer i størst 
Mængde paa en lille Holm i Kangerdluarssuk og ved Tuperssuatsiak i Tunug- 
dliarfik. Eudialytens Betydning skyldes dens Indhold af Zirkonsyre, men de ca. 
60 Tons, der forsøgsvis er brudt, har dog vist sig usælgelig. 
Paa Nordsiden af Tunugdliarfik danner Ilimaussaxs Fjældmasser foroven 
et af talrige Gletscherdale stærkt indskaaret Plateau af vandret udbredte Porfyr- 
og Diabaslag, men disse udgør kun et forholdsvis tyndt og delvis sønderskaaret 
Dække over de yngre Eruptivers vældige Masser, der ligesom i Kangerdluarssuk | 
er stærkt »bænket«. Er saaledes Kangerdluarssuk enestaaende ved den Tydelighed, 
hvormed den fordums Magmabeholders Vægge træder frem der, giver Nord- 
siden af Tunugdliarfik os et for Forstaaelsen nødvendigt Supplement ved at vise 
»Taget«, som laa over Magmabeholderen. 
Bænkene 1 Bjærgarterne er dog ikke regelmæssige og forandrer Beskaffen- 
hed, efterhaanden som man følger dem nedad. Øverst umiddelbart under »Taget« 
er Eruptivmassen kiselrig af granitisk Beskaffenhed. Under denne flere Hun- 
drede Meter tykke Granitmasse kommer, efter nogle Overgangslag, de lyse Ne- 
felinsyeniter, særlig Naujaiten, hvis Hovedmasse i Midten af Omraadet naar helt 
ned til Havfladen, medens dens Underflade skaalformet løfter sig ud mod Omraa- 
dets Periferi. Under Naujaiten ligger de mørke Lujavriter, men mellem disse to 
