JULIANEHAAB DISTRIKT 421 
Bjærgarter er der dog en ejendommelig Blandingszone af flere Hundrede Meters 
Tykkelse. 
Eruptivernes Bygning forklares paa den Maade, at der i den oprindelig 
homogene, smeltede Masse ved begyndende Udkrystallisation og væsentlig efter 
Vægtfylde er foregaaet en Sortering, hvorved de tre nævnte Hovedlag, Granit, 
Naujait og Lujavrit, dannedes og adskiltes ved omtrent vandrette Grænseflader. 
Senere, da allerede de to øverste Lag var nogenlunde størknet, skete en Ned- 
synken af det øverste og midterste Parti. Herved opstod den nuværende skaal- 
formede Lejring, og samtidig pressedes den dybtliggende og endnu halvtflydende 
Lujavritmasse op langs Randen og op i alle Sprækkerne i den overliggende Nau- 
jait, hvorved den ovennævnte Blandingszone opstod. 
Tæt Øst for den i Distriktsbeskrivelsen omtalte mægtige Gruskegle, N. Sio- 
rarssuit, ligger et lille isoleret Bjærg, Nunarssuatsiak, paa hvis Top der findes 
en uregelmæssig Pegmatitmasse med kæmpemæssige, næsten meterlange Feld- 
spat- og Arfvedsonitkrystaller. Nefelinsyeniten er i sin Helhed rig paa sjældne 
Mineralier, hvoraf der i det østlige Parti er fundet en halv Snes, der ikke 
kendes andetsteds fra. 
Østgrænsen for Omraadet Nord for Tunugdliarfik overskærer Halvøen 
Nunasarnak, der bestaar af afvekslende Lag af Sandsten og Diabas, undtagen 
den vestlige Halvdel, hvor Aflejringen er Lujavrit, medens Vestgrænsen, fra et 
Punkt Nordnordvest for S. Siorarssuit, gaar tværs over Søen Tasek gennem et 
600 m højt Plateau af Porfyr- og Porfyritmasser, der viser sig at være en ned- 
sunket Flage af den gamle Jordskorpe over Eruptivmasserne. 
Mod Vest begrænses Plateauet af yngre Eruptiver, der danner et bredt Bælte 
langs Матззак Sundet, men er af væsentlig anden Beskaffenhed end de tidligere 
omtalte, idet Hovedbjærgarterne er Essexit, Syenit og Granit, der er brudt frem 
til noget forskellige Tider i den nævnte Orden, saaledes at Granitten er yngst. 
Det østlige Parti af Syenitbjærgarterne ligger paa begge Sider af den lille 
Isfjord Korox og strækker sig fra dennes Munding nordpaa til Narssarssuak, syd- 
paa til Igånak Fjeldet lige overfor Igaliko paa Vigens Ostside, eller muligvis 
noget længere. Hvor langt Eruptivfeltet naar ind i Landet vides ikke, men det 
er i alt Fald større end det vestlige Parti, ja synes at være en af de største Mas- 
ser af denne Art i Verden. 
" Eruptivfeltet omkring Kårok er, i Modsætning til det vestlige Felt, af for- 
holdsvis énsformig Beskaffenhed og, set i Forhold til Omgivelserne, i væsentlig 
Grad forskellig fra dette. Thi medens »Taget« over det vestlige Parti endnu er 
bevaret, og Eruptivmassen her sandsynligvis kun danner Toppen af en i Dybet 
stivnet Masse, finder man intet Spor af de Fjælde, der i sin Tid dannede »Taget« 
over den underjordiske Magmabeholder i Kôrok Gebetet, hvor Erosionen har 
borttaget baade »Taget« og Eruptivfeltets øverste Del. Ja! Erosionen er trængt 
saa dybt ned, at der endog er blottet Klippemasser, der synes at tilhøre den gamle 
Magmabeholders Underlag, som bestaar af Sandstenslag, der paa Strækningen 
fra Koroxs Munding til Igänak falder ind under Syeniten. 
