JULIANEHAAB DISTRIKT 425 
milik og omkring Tasermiuts Munding. I de fleste Tilfælde er det umuligt at an- 
give Lagenes Strygning og Fald nøjagtigt, da de er stærkt krøllede og vredne. 
Store Diabasgange, Pegmatit- og Granitgange gennemskærer Gnejsen, hvori 
Granitgangene kan tage saadan Overhaand, at man kan være i Tvivl om, hvor- 
vidt Bjærgarten ikke rettest burde kaldes Granit. Dette er saaledes Tilfældet 
ved Kangex, раз Vestsiden af Sigssarigsok- Fjældet og paa Kuingingêk, hvor 
store skarpkantede Gnejsstykker findes indesluttet i den omgivende lysere 
Gnejs. 
Forvitringen er ualmindelig stærk, hvorom de vældige Stenskred paa Amit- 
зок, SermersoK og i Sarkå Løbet vidner. Kun faa Steder finder man saa store 
Forvitringslag som dér, og intetsteds i Sydgrønland spænder de over større Om- 
raader end i Gnejsterrænet 1 den midterste Del af Julianehaab Distrikt. 
Paa adskillige Steder indeholder Gnejsen betydelige Mængder af uren Grafit, 
saaledes paa Ostsiden af Sermersök Sundet og ved Karra, Sydspidsen af Amit- 
зок Øen, hvor der er oprettet et Grafitbrud. 
Gnejsen paa Sydsiden af Tasermiut strækker sig ind til Taserssuak, paa hvis. 
Sydside den danner høje forrevne Fjælde, der delvis er dækket af Højlandsis 
med Moræner og store Forvitringslag. Fra Mundingen af Tasiussak indefter træk- 
ker Gnejsen sig dog bort fra Kysten, idet den lave Halvø, der skiller Tasiussak fra. 
Fjordløbet, bestaar af yngre, storkornet Granit. Mellem Søen og Fjordens 
Indre findes dels mindre Partier af den samme yngre, dels ældre graa, fin- 
kornet Granit; der afspalter paa lignende Maade som Granitten paa Sermersök. 
Herved fremkommer de ejendommelige Terrænformer, som giver Landskabet i 
den indre Del af Tasermiut et ejendommeligt Præg, hvis karakteristiske Sær- 
kende er de glatte Fjældsider og spidse Toppe, der begge i Forening virker stærkt 
paa Beskueren som Følge af Fjældenes imponerende Højde. 
Paa Nordsiden af Fjorden er de to Varieteter af Granitten repræsenteret. 
paa Strækningen mellem Ivnarssuak og Itivdlikasik, hvor Grænsen mellem Gnej- 
sen og den underliggende lyse, finkornede Granit er meget tydelig. 
Den i Distriktsbeskrivelsen fremhævede skarpe Modsætning mellem det vilde 
Alpeland i Tasermiuts Indre og de blødt afrundede Former, der karakteriserer 
det lave Kystland og de udenfor dette liggende Øer Syd for Fjordens Munding, 
er paa sin Vis lige saa udpræget i geologisk Henseende. Den fremherskende Bjærg- 
art paa Kitsigsut og Igdlukasik Øerne, paa Tåteråkasik Pynten og Fastlands- 
kysten Syd for en Linie mellem Natsingnak Fjældet og Torssukåtak, bestaar af 
Syenit. Denne er i Almindelighed graabrun og staar den yngre storkornede Gra- 
nit nær. Overgangsformer mellem de to Bjærgarter er ikke sjældne. Fælles for dem 
begge er, at Pegmatitgange mangler, og Diabasgange forekommer yderst sjæl- 
dent, samt endelig, at begge indeholder afrundede Stykker af Gnejs. 
Syeniten forvitrer overordentlig let, og da Hornblende opløses, bliver der 
skarpt Feldspatgrus tilbage, som dækker store Strækninger, navnlig paa Kitsig- 
sut og Igdlukasik Øerne, hvor disse Grussletter virker stærkt iøjnefaldende, da 
de er helt blottet for Plantevækst. 
