426 JULIANEHAAB DISTRIKT 
Landets sydlige Del og Østkysten. Bjærgarterne i dette Omraade har et 
ret ensformigt Præg. Rød og graa Granit, hyppig isprængt Granater, indtager 
langt den største Del af disse Strækninger, og hele Granitterrænet er gennem- 
skaaret af indtil 12 m brede Diabasgange, der i Almindelighed gaar fra NØ. til 
SV. eller NV. til SØ. Endvidere finder man overalt Pegmatitgange med højst 
forskellig Mægtighed og Hældning. Undertiden, men sjældnere, er de skarpt 
begrænset og gennemskærer da Granitten lodret, men i modsat Fald veksler 
Hældningen stærkt. De indeholder flere Steder Turmalin, Hornblende, Magnet- 
jernsten og store, tavleformede Glimmerkrystaller. 
Af særlige Forekomster kan nævnes større Partier af Diorit paa et Næs Syd 
for Frederiksdal, og 2 Steder paa Christian d. IV.s Ø findes betydelige Mængder 
af Grafit-Granit. ; 
Syenit og syenitisk Granit forekommer paa Nunarssuak Syd for Kôr- 
пок Løbet, i Egnen omkring Sangmissok og paa Østkysten, hvor Syeniten dan- 
ner et Bælte langs Havet mellem Aluk og Kipisarko Landet. Paa Halvøen Nord 
for Prins Christians Sund og de foranliggende Øer danner Bjærgarten ofte regel- 
mæssige Kuppelforme af samme Udseende, som mange af de mindre Øer i Kit- 
sigsutgruppen. Den nordlige Del af Partiet paa Østkysten er rigere paa Horn- 
blende end den sydlige og indeholder en finkornet, graa Granit, der som Klumper 
er indlejret i Syeniten. 
Glacialdannelser. I Julianehaab Distrikt har Indlandsisen tidligere haft 
langt større Udbredelse end nu og delvis dækket Distriktet i en saadant Omfang, 
at Isranden har ligget udenfor de yderste Øer. Beviserne herfor er de samme 
som overalt i Landsdelen: Moræner og erratiske Blokke, der forekommer almin- 
deligt, samt de afrundede og afglattede Klipper; men lige saa iøjnefaldende er 
det, at Afslibningen kun er naaet et Stykke op ad de højere Fjælde, hvis forrevne, 
af Isen uberørte Toppe har raget op over denne som Nunatakker. Paa Iimaussak 
findes afrundede, isskurede Sten af forskellige Bjærgarter til en Højde af 1200 m, 
hvilket viser, at Isen har haft en tilsvarende Tykkelse i disse Egne, men Tagt- 
tagelserne over Forekomsten af Moræner og andre Aflejringer paa højere liggende 
Strækninger er for faa og spredt til, at man kan danne sig et sikkert Skøn over, 
til hvilken Højde Landet som Helhed har været dækket af Isen. At denne deri- 
mod har haft mindre Udbredelse i Landets sydlige Del, kan man slutte deraf, 
at Alpelandet her er mere udbredt, Fjældene højere og ikke saa stærkt afslebne, 
og endelig er Oplandet saa begrænset, at Produktionen af Is ikke har været stor 
nok til, at denne har kunnet brede sig ud over de højere liggende Partier. De 
Forhold, hvorunder Moræner og Skurstriber forekommer, tyder ogsaa mere påa 
Forekomsten af lokale, men mægtige Bræer, som har fyldt Sundene og skudt 
sig ud over det omgivende lavere Land, end paa en sammenhængende Ismasse, 
der i en bestemt Retning har søgt ud til Havet. At Indlandsisen har haft en saa- 
dan Mægtighed trods dens ringe Opland skyldes vistnok Landets fremskudte 
Beliggenhed mellem to Have og dets store Højde, idet Nedslaget som Følge 
heraf ogsaa tidligere maa have været betydeligt. 
