JULIANEHAAB DISTRIKT 497 
Indlandsisens Bevægelsesretning falder i det Store og Hele sammen med 
Fjordenes Længderetninger; i den nordlige Del af Distriktet indtil Tasermiut har 
Isen altsaa skudt sig mod SV., medens den i den sydlige Del synes at have be- 
væget sig straaleformig ud til alle Sider med Ilua Fjordens Opland som Centrum. 
Den mægtige Moræne, der dækker Kystlandet mellem Frederiksdal og 
Когпок Løbet, maa saaledes skyldes en Isstrom, der har fundet Afløb gennem 
den lille Amitsuarssuk Fjord i sydsydvestlig Retning. Paa Østkysten peger i 
hvert Fald enkelte Skurstriber fra NV. til SØ., og fra Ilua har Isen fulgt Sun- 
dene, der udstraaler herfra i sydsydøstlig og sydsydvestlig Retning, medens en 
Arm har skudt sig ned gennem Dalstrøget, der gennemskærer Pamiagdluk Øen 
i dennes Længderetning, og herfra er den gaaet tværs over den lavere vestlige 
Del af Tornarssuk Øen. Paa Sydsiden heraf findes nemlig en betydelig Moræne, 
som kun kan være aflejret af en nordfra kommende Isstrøm, der har været mægtig 
nok til at skyde sig op over de ca. 800 m høje Fjælde paa den vestlige Del 
af Øen. 
De store indtil 75 m høje Banker af finslemmet Ler, iblandet marine Skal- 
ler, synes ikke at forekomme i Julianehaab Distrikt. Her træffes til Gengæld alle 
andre Arter af Aflejringer, der er almindelig i de nordlige Distrikter. I Bunden 
af Fjordene og paa Steder, hvor der udmunder større Elve, saaledes de typiske 
Ler- og Grusbanker, hyppigst med Terrassedannelser. Materialet, hvoraf de be- 
staar, kan være noget forskelligt, og dets Sammensætning er afhængig af de For- 
hold, hvorunder Bankerne er dannet, men i Almindelighed er Hovedbestandelene 
større eller mindre kantstødte og isskurede Sten, Grus, Sand og Ler. Dette sidste 
er dog ofte udvasket i de øverste Lag, og hvor SØ. Vinden er stærk fremher- 
skende, blæser Sandet bort fra Overfladen, saaledes at kun Stenene bliver til- 
bage. Paa visse Steder synes Bankerne at bestaa af Bundmoræne, hvis Over- 
flade, efter at Isen har trukket sig tilbage, og Landet hævet sig, er jævnet af Bræ- 
elvene, hvorfor de øverste Lag af Banken hyppigt bestaar af vandsorterede Smaa- 
sten eller Grus. j 
Paa Yderkysten og Øerne forekommer disse plateauagtige Grusterrasser 
sjældent; her findes til Gengæld havstokagtige Aflejringer af forskelligt Materiale 
og ofte med Tilløb til Terrassedannelser op ad Fjældskraaningerne, endvidere 
Havstokke, udfyldte Slugter mellem fritstaaende Fjældknauser, og endelig 
store Strandvolde med et ensartet rullet Materiale liggende trinformigt oven 
over hinandén. 
Syd for Unartok synes Grusterrasser og havstokagtige Aflejringer at aftage 
i Antal, men mangler dog ikke helt. De forekommer saaledes ved Itivdlerssuak 
i Torssukåtak, men i ringe Højde over Havet. 
For at komme til Klarhed over, hvor omfattende den — her i Bogen ofte 
berørte — Hævning af Landet er, har Geologen A. JESSEN, ved at sammenholde 
Maalene paa de øverste Terrassetrin af de havstokagtige Aflejringer og Grus- 
terrasserne, hvis Størrelse kendes, ment at kunne fastslaa, at Hævningen for 
Julianehaab Distriktets Vedkommende kan sættes til 48—53 m, og at Tallene 
