ANGMAGSSALIK DISTRIKT 053 
sig under deres lange Vandring til deres nuværende Boplads, hvor Sundene er 
blevet lokaliserede. ; 
Af de ovenstaaende korte Uddrag af Walløes Dagbog vil man se, hvilke 
udførlige og fortrinlige Oplysninger om Grønlands Østkyst, endog om Angmag- 
ssalik Distrikt, Walløe har forstaaet at skaffe sig. | 
Davip CRANZ har sine Oplysninger om Østlændingerne fra Herrnhuter Mis- 
sionærerne og to danske Købmænd, og da disse igen har dem fra de samme Kil- 
der som Walløe, stemmer de i Almindelighed med dennes; jeg skal derfor kua 
tiføje et Par supplerende Bemærkninger. 
Østlændingerne fortalte, at de havde været saa langt mod Nord, at Solen 
om Sommeren ikke gik under Horizonten,. men oplyste Fjældene ved Midnat. 
Angaaende Menneskeædere forklarede de, at de under Hungersnød vilde hellere 
skaane deres Hunde, som var dem til stor Nytte, end unyttige Personer som 
gamle Mennesker og forladte Børn. Om deres Klædedragt fortælles, at de har 
andre Moder end Vestgrønlænderne, de havde f. Eks. Tarmskindspelse med lange 
Snipper og prydet med Ornamenter. Det er naturligvis en, Overdrivelse, naar 
Østgrønlænderne fortæller, at der et Sted, hvor der bor saa mange Mennesker, 
at en stor Hval knap ег tilstrækkelig til et Maaltid, men det henviser til Angmag- 
ssalik Distrikt, som af de øvrige Ostlændinge betragtedes som forbavsende rigt 
befolket. ' 
Angaaende Østgrønlændernes Handel fortæller Cranz, at de især mangler 
Jern og Ben. For at faa dette, har de i de senere Aar gjort farlige Rejser for at 
komme i Forbindelse med Vestkystens Grønlændere. »De bringe Ræve- og Sæl- 
skind, Kobberemme og Vegstens Kar, lægger deres Varer hen, og er tilfreds, 
hvormange slette Synaale eller stumpe Knive man lægger til dem i Stedet for«. 
De forbavses meget over Linned og Uldtøj og den Slags udenlandske Varer, men 
-bryder sig ikke om at faa det. 
Vi hører nu ikke noget om denne Del af Grønlands Østkyst førend 1786— 
1787, da LowEenoRN, EGEDE og ROTHE gjorde forgæves Forsøg paa ad Søvejen 
at trænge ind til Kysten, for at finde Østerbygden, som man den Gang mente 
havde ligget her. Løwenørn saa den 3. Juli Landet paa ca. 100 km Afstand 
og pejlede et højt Fjæld, hvis Beliggenhed senere er bestemt fra Orlogsskonnerten 
»Ingolf« 1879, som kaldte det Ingolfs Fjæld. Egede og Rothe saa paa deres Rej- 
ser Landet gentagne Gange og var det endog den 20. August paa ca. 20 km 
Afstand nær, tog Landtoninger af Kysten og iagttog en stor Fjord. 
Walløes Udtalelse om, at Østgrønlænderne ikke var saa slemme, som de blev 
udraabt for, bekræftedes i et Brev fra Kolonibestyrer Мовсн i Julianehaab 1810. 
Han fortæller om Østgrønlænderne: »Jeg har lært at kende nogle af de sidste, 
endog indtil Holsteinsborgs Højde. Disse, som forhen ansaas for Kannibaler, 
vare de frommeste Folk, man kan tænke sig. Man veed at tale om Folk indtil 
Jakobshavns Højde, man har ingen synderlig Omgang med dem; og de staa der- 
for endnu i hiint Rygte«. 
