Sd 
Litoralregionen skulle således omfatta den del av algvegetationen, 
som vid lågvatten blottlägges. Jag vill emellertid något närmare 
redogöra för, var jag anser, att övre och undre gränsen för denna 
region böra dragas. 
Vid uppdragande av gränser för olika växtregioner måste man 
utgå från de gränslinjer, som avteckna sig i växttäckets fysiognomi. 
Vad beträffar det av mig här närmare studerade området, finns det 
en fysiognomisk linje, som synnerligen skarpt framträder, och det 
är undre gränsen för Verrucaria maura-associationen, vilken i stort 
sett sammanfaller med övre gränsen för havsalgvegetationen, eller 
åtminstone med övre gränsen för associationer av havsalger. Det 
är denna i naturen skarpt framträdande gränslinje, som jag sätter 
som övre gräns för litoralregionen. Denna linje betingas i första 
hand av högvattennivån, men som modifierande faktorer tillkomma 
vinden och solbelysningen. Av det vågskvalp, som vinden föror- 
sakar, pressas algvegetationens övre gräns upp ovanför högvatten- 
nivån, och av den uttorkning, som en alltför kraftig solbelysning 
åstadkommer, förskjutes denna gräns nedåt. Den linje, som kan 
tänkas uppkommen genom vindens och solbelysningens inverkan 
på högvattennivån, har jag ovan (s. 67) kallat den fysiologiska hög- 
vattenlinjen, och det är denna linje, som bestämmer, var gränsen 
mellan Verrucaria maura-associationen å ena sidan och havsalg- 
associationerna å andra sidan går fram. 
Den skarpa gräns, som finnes mellan Verrucaria maura och havs- 
algerna synes mig synnerligen lättförklarlig. Havsalgerna tåla ej 
en allt för kraftig uttorkning. De kunna bliva blottlagda, men blir 
blottläggningen alltför långvarig, dödas de på grund av uttorkning. 
De kunna därför endast gå upp till en viss höjd ovan havsytan, 
nämligen till den höjd, på vilken de fortfarande och dessutom ej 
allt för sällan kunna bliva fullt genomdränkta av vatten. Land- 
vegetationen tål däremoti regel ej att bliva betäckt med vatten. I när- 
heten av stranden förekomma emellertid former, som kunna uthärda 
att för en kortare tid vattendränkas. En bland de härdigaste av 
dessa former är Verrucaria maura. Den tål dock ej en så pass 
långvarig och en så ofta skeende vattengenomdränkning, att den 
kan gå ned under den fysiologiska högvattenlinjen. 
Omkring den fysiologiska högvattenlinjen förändras de ekologiska 
faktorer, som inverka på vegetationstäcket, synnerligen hastigt, och 
det är denna hastiga förändring, som betingar den skarpa gränslin- 
jen mellan Verrucaria maura och havsalgerna. Det är utefter denna 
