1908) 
m. fl. (undersl. Gyalolechia). Gonidier saknas också i excipulum, såväl i 
dess centrala del som i kanten; endast undantagsvis har jag där funnit 
en eller annan. 
Med all säkerhet föreligger här Blastenia lamprocheila (DC) Arn., om 
också sporerna äro i förhållande till tjockleken något kortare, än F. Ar- 
NOLD angiver på skilda ställen i sina »Lichenologische Ausfläge in Tirol». 
Av hans framställning framgår emellerlid, att de variera rätt betydligt. 
Hos de svenska exemplaren äro de vanligen 12—15 u långa och 5—7,5 u 
tjocka. 
Oppmanna-fyndet föranledde mig att närmare undersöka några Calo- 
placa-former, som jag med tvekan inordnat under C. pyracea och &C. fer- 
ruginea, och det visade sig, att jag redan 1908 funnit Blastenia lampro- 
cheila på små kalkstenar vid Visby, dels på Snäckgärdet, dels söder om 
staden, och att kandidat G. E. Du RIETZ år 1910 insamlat den vid Kö- 
ping på Öland. Antagligen är den ej sällsynt i de båda sistnämnda land- 
skapen. 
Artens systematiska ställning är särdeles osäker. Mellan Blastenia och 
Caloplaca finnas icke några skarpa gränser, något som Tu. M. FRIES 
uttryckligen framhåller, och vilket förmått M. ANZI, E. StIZENBERGER och 
EJ WAInNr0o att sammanföra dem till ett släkte, för vilket de bragt till 
användning namnet Placodium. Då detta emellertid ursprungligen be- 
tecknat något helt annat och fortfarande av många lichenologer använ- 
des i annan bemärkelse, torde det böra ersättas med något annat, och 
mig veterligen är Callopisma De Not. (1847) det äldsta. Det fanerogam- 
släkte, som erhållit detta namn, bör enligt prioritetslagarna heta Deianira 
Cham. & Schlecht., varför icke något hinder föreligger för att bibehålla 
det för ett lavsläkte. J. M. NORMAN har tagit ännu étt steg längre och 
sammanfört alla Caloplacacee& och Theloschistacew efter ZAHLBRUCKNERS 
begränsning under ett släkte, Theloschistes (1853). Det måste nog också 
medgivas, att Xanthoria parietina och Caloplaca elegans äro mycket nära 
besläktade med varandra, och att Xanthoria (Fr.) Th. Fr. är ett ganska 
svagt släkte. Betydligt skarpare begränsat synes Theloschistes (sens. str.) 
vara. — Gyalolechie (däri ej inbegripna Candelarielle) föras såväl av 
ANZI som av STIZENBERGER bort från Placodium, men den mycket nära 
släktskapen mellan Caloplaca pyracea (Ach.) Th. Fr. och C. luteoalba 
Turn.) Th. Fr. synes mig bevisa, att en sådan åtgärd är onaturlig. 
Vad Bl. lamprocheila beträffar — jag använder tillsvidare denna namn- 
kombination — är den i fråga om excipulum en Blastenia, till sporerna 
närmast en Gyalolechia; besläktad är den otvivelaktigt med Caloplaca 
ferruginea (Huds.) Th. Fr., under vilken också TH: M. FRIES anför den, 
dock framhållande, att den ej är identisk med hans var. festina (Fr. 
14. Lecidea aspicilioidea Th. Fr. var. dovrina Th. Fr. i västra Jämtland. 
De på sten växande Lecidea-arterna i våra fjälltrakter äro ännu ganska 
ofullständigt kända såväl i fråga om sin begränsning och variationsför- 
måga som till sin geografiska utbredning. Under mina exkursioner i 
västra Jämtland har jag sammanbragt en rätt stor samling sådana, men 
