V22 
Norge, torde den icke saknas vid vår västkust. Anmärkningsvärt är 
dock, att den icke uppgivits för Kullen av F. ERICHSEN, som på grund 
av sina förbindelser med SANDSTEDE helt säkert känner densamma. 
17. Physcia melops (Dul.) Nyl. på Vätterns stränder i Östergötland- 
I" Sv: Bot. "Tidskr. 1915, ss. 117 omnämner kandidatöfeiifanet 
DU RieTZ för första gången som svensk Physcia melops, den han an- 
träffat nära Oskärshamn. Insamlad var visserligen arten i vårt land 
redan i slutet av 1880-talet, då jag fann den på klipporna vid Vättern i 
Ödeshögs socken i södra Östergötland, men fyndet har aldrig blivit publi- 
cerat. Ar 1911 återfann jag den i samma trakt men något nordligare, i 
V. Tollstads socken. Här vid Vättern uppträder laven i fråga i svallbäl- 
tet, helt visst på flera ställen, men hittills är den icke anträffad annat 
än sparsamt, varför jag icke kunnat anskaffa den för mina »Lichenes 
suecici exsiccali». 
Om lavens systematiska rang vågar jag icke uttala någon bestämd åsikt; 
benämningen art är för mig rent interimistisk. Än har den som form, 
varietet eller underart förts till Ph. aipolia, som den rätt mycket liknar, 
men från vilken den avviker, förutom genom substratet, bland annat 
genom mindre sporer, än till Ph. cesia, från vilken den skiljer sig genom 
frånvaron av soral. Att den felande sorediebildningen skulle bero på en 
mindre fuktig eller beskuggad ståndort, synes mig icke vara förhållandet. 
I sin nyss utkomna monografi över de norska physciacéerna har ock 
B. LYNGE betraktat den som en självständig art. 
18. Lopadium fuscoluteum (Dicks.) Th. Fr. i Jämtland. 
[ESV BO Tidskri 19117 s- 161 omnamnde "jag, att) denmmtiomtateN 
för Sverige uppgivna Lopadium fuscoluteum av mig anträffats vid Stor- 
lien, och framhöll, att fyndorten visserligen politiskt tillhörde Sverige, 
men geografiskt rältare vore att räkna till Norge. Jag uttalade dessutom 
den förmodan, alt arten skulle »inom Skandinavien vara inskränkt till 
de regnrikare västra och nordvästra delarna». Senare fynd hava kom- 
mit mig att modifiera denna åsikt. Redan 1912 fann jag laven i fråga 
vid foten av Snasahögen strax öster om Ingelbäcken, visserligen ej så 
synnerligen långt från Storlien, men dock öster om vattendelaren. Ar 
1914 anträffades den ytterligare på Vällista, alltså på det östligaste av 
de utmed järnvägen liggande berg, som höja sig över trädgränsen. Arten 
synes således hava en vidsträckt utbredning i de (härjedal-) jämtländska 
fjällen. Men den har hittills blivit förbisedd, något som är ganska an- 
märkningsvärt, då här är fråga om en av de lättast igenkända skorp- 
lavarna, och visar, hur bristfällig vår kännedom verkligen är om lavar- 
nas geografiska utbredning inom vårt land. 
Gust. O. Malme. 
