124 
I en synnerligen intressant avhandling med titel: »Om Epipogium 
aphyllum i Sverige» av d:r A. FRISENDAHL (Sv. Bot. Tidskr. 1910, 
s. 91—107) meddelar förf., alt under det sekel, som nyss gått till ända, 
sedan E. Frir3s 1816 i Femsjö uti Småland upptäckte Epipogum aphyllum 
som inhemsk hos oss, har växten anträffats i alla svenska landskap 
utom 6, nämligen Blekinge, Öland, Gottland, Västergötland, Dalsland och 
Bohuslän. Efter denna av STALIN gjorda upptäckt är alltså antalet av 
de antydda landskapen nedbringat till 5. Att döma av den kartskiss, 
som åtföljer FRISENDAHLS avhandling, torde de närmast belägna kända 
fyndorterna för Epipogum vara Ullaviklint i Närike, Ekholmen utanför 
Arboga i Västmanland samt Reijmyre i Östergötland, alla tre ganska av- 
lägsna (c:a 8—10 mil) från den nyupptäckta lokalen. Egendomligt för 
denna i Finnerödja synes vara, att Epipogum här förekommer i sällskap 
med lind. Detta träd finnes nämligen ej omnämnt för någon av de 
många lokaler, som uppräknas av FRISENDAHL. I Tyskland m. fl. län- 
der lär Epipogum förekomma uteslutande i bokskog, och detsamma gäl- 
ler för de svenska lokalerna i Skåne och Halland; i det övriga Skandi- 
navien uppträder den enligt FRISENDAHL hälst i granskog, men är även 
någon gång funnen i asp- och björksamhällen; enligt K. V. OSSIAN 
DAHLGREN (Sv. Bot. Tidskr. 1915, s. 376) är Epipogum funnen 1903 i 
Jumkil uti Uppland i »gammal mossig tallskog». Anmärkningsvärd är 
kanske även frånvaron av mossor, under det att den fanerogama floran 
å växtplatsen är så påfallande rik. 
För att undersöka, huru växten förhållit sig med hänsyn till sin frukti- 
ficering, besökte SrALIN platsen omkring sex veckor senare (i medio av 
september) "Det visade sig då, att fruktbildningen helt och hållet fel- 
slagit. Samtliga kvarlämnade stjälkar voro alldeles förvissnade utan nå- 
gon tillstymmelse till frukt, och av ett par återstodo endast några obetydliga 
fragment. Med hänsyn till den gynnsamma väderlek, som åtminstone 
där i trakten var rådande under större delen av augusti, samt lokalens 
läge och beskaffenhet — med exposition åt solsidan — är det onekligen 
i viss mån överraskande, att fruktbildningen sålunda totalt uteblivit. 
Någon brist på lämpliga insekter under den i förevarande fall helt sä- 
kert långvariga anthesen torde dock knappast hava förefunnits, och ge- 
nom sin doft, honung och färgprakt borde Epipogum-blomman varit över- 
lägsen flertalet andra blommor i omgivningen vid konkurrensen om in- 
sektbesöken. 
Den 28 juli 1917 besöktes Epipogum-lokalen av oss ånyo. I betrak- 
tande av växtens som bekant ganska nyckfulla uppträdande var vär för- 
hoppning, alt den sällsynta skönheten även denna gång skulle visa 
sig, mycket ringa. Desto större och gladare vart överraskningen, då 
vi uti det i lindsnåret rådande dunklet upptäckte åtminstone ett 
Epipogum-exemplar med trenne, fullt utslagna blommor. Detta växte 
något litet (omkring 1,5 dm) på sidan om den yta, som fjolårets tio upp- 
togo, och var cj fullt så kraftigt som flertalet av dessa. Vid det pras- 
sel, som uppstod, då några skymmande Pteris-blad böjdes mot marken, 
iakttog jag en större insekt (parasitstekel?), vilken flög upp från en av 
Epipogum-blommorna, där den tydligen strax förut haft sitt tillhåll. 
