134 
Han ådagalägger i själva verket en litteraturkännedom, som är respekt- 
ingivande, och det är att märka, att en god del av den penetrerade lit- 
teraturen är av svårläst beskaffenhet. Har emellertid den förelagda upp- 
giften att efierforska diskontinuitetsproblemets historia vållat författaren 
möda, så har likväl lönen ej uteblivit. Frukten av de ingående litteratur- 
studierna har blivit en lärd och givande utredning av det sätt, varpå de 
gångna seklen handskats med problemet. Vid läsningen av den fängs- 
lande framställningen är det oändligt sympatiskt att erfara, att den är 
fri från all ringaktning för de naiva åsikterna — nb. i de fall då dessa 
uppbäras av verklig övertygelse. Det är visst icke alla historieskrivare, 
som respektera passerade åsikter. De borde behjärta, att de meningar, 
som vi nu förfäkta, till en god del komma att te sig ohjälpligt barnsliga 
om hundra år. Människor och åsikter — alla äro de barn av sin tid. 
Särskilt i fråga om längre tillbaka liggande sekler torde det vara skäl 
att minnas, att den tidens människor saknade viktiga förutsättningar för 
att bygga faktiska teorier. Men med strålande djärvhet och käckt mod 
gåvo de sig likväl i lag med problem av svåraste slag, problem som vi 
ännu den dag i dag är fundera på. Vi ha nämligen blivit betänksammare, 
vi inse betydelsen av ett tillräckligt förarbete. Vi samla sten på sten 
till en fast grund, och på den bygga vi sedan; när byggnaden 
blir färdig, äro vi ej så noga med. Vi föredraga soliditeten framför 
skyndsamheten. I gamla tider var det tvärtom; det här ifrågavarande 
arbetet är fullt av exempel på den saken. 
I ett inledande kapitel ställer förf. den uppgift, han vill bringa till 
lösning, varvid han förutskickar den befogade anmärkningen: ”Geschichls- 
schreiber wird man so leicht nicht; ich habe wenigstens verstehen ge- 
lernt, wie weit und muähsam der Weg ist, der den Naturforscher zu 
einem historiscehen Uberblick äber die Entwicklung der Ideen föhrt» 
Efter en redogörelse för »Die Tier- und Pflanzengeographie im Altertumv>, 
där ARISTOTELES vederbörligt saluteras, och en diskussion av »Die Anti- 
podenfrage im Altertum und Mittelalter» ger förf. en intressant framställ- 
ning av »AUGUSTINUS und das Problem der Inselfauna». Därigenom att 
AUGUSTINUS hävdade, att många ödjur ha uppkommit »för sig», blev han 
den förste, som uppställde diskontinuitetsproblemet. Det skulle emeller- 
tid dröja mer än tusen år, innan denna dristiga åsikt om polytop art 
uppkomst vann beaktande; det förefaller, som om förf. hyste en särskild 
sympati för denne föregångare på de biologiska idéernas område. En 
munk under 7:de århundradet AUGUSTINUS från Irland, betecknar nästa 
steg i diskontinuitetsfrågans historia. Han antog nämligen, att Irlands 
däggdjur hade invandrat från kontinenten på en numera förstörd land- 
brygga. I princip betyder sålunda detta antagande, att den platsskilda 
förekomsten av vissa djur (och växter) kan tolkas genom tidigare befint- 
liga sammanbindningar mellan nu från varandra avgränsade områden. I 
biogeografiskt hänseende är Amerikas upptäckt synnerligen viktig. Åt 
denna händelse ägnar förf. VI:te kapitlet »Die Entdeckung Amerikas, ein 
Wendepunkt in der Geschichte des Diskontinuitätsproblems (Theorien bis 
zum Anfang des 18. Jahrhunderisb]. Här möta vi ett sådant namn som 
DE ZARATE. I likhet med AUGUSTINUS från Irland tog han sin tillflykt 
