244 
vins, men har däremot ännu icke anträffats i de västra; vid Fjällnäs 
samt å det rika Hamrafjället i Tännäs socken är den sålunda av flera 
botanister (även av undertecknad) förgäves eftersökt. Den västligaste 
hittills anmärkta lokalen ligger i centrum av landskapet >»vid vägen 
mellan Hede och Sonfjället». Andra västgränsen tillhörande lokaler äro- 
uppgivna från Hede, Vämdalen och Linsäll. 
Medan Salix myrtilloides” utbredningsområde i Sverige sålunda sträcker 
sig i stort sett över hela norra och en väsentlig del av landets mellersta 
del ända ned till 61? nordl. br., gäller något dylikt alls icke i fråga om 
Norge. Här har nämnda Salix-art under en lång följd av år varit känd 
endast från ett område norr om polcirkeln. Enligt BLYTT i »Norges 
Flora» (Kristiania 1861) förekommer S. myrtilloides »sjelden i Nordland 
og Finmarken omtr. fra 67915—699 45”, alltså genom ett jämförelsevis 
mindre gebit i landets nordliga del. Medan nämnda område, sedan detta 
skrevs, något tillökats i norr, lär något fynd söder om detsamma icke 
hava gjorts -förrän i juli 1916, då f. overlerer O. NyYHUUS i Trysil in- 
samlade en Salix-form, som överraskande nog befanns vara S. myrtilloides. 
Detta fynd, som med upptäckarens tillstånd härmed bekantgöres för Svensk 
Botanisk Tidskrifts läsare, bör äga stort intresse ej blott för norska utan 
även för svenska botanister och synes ur flera synpunkter vara synnerligen 
anmärkningsvärt. Fyndlokalen, som utgjordes av en mosse liggande c:a 
625 m ö. h., är belägen vid Haaen i Flendalen söder om Skalfjeld om- 
kring 8 kilometer öster om Trysilälven å 61?235; avståndet österut till 
gränsen mot Dalarna uppgår till något mer än 20 kilometer. Sommaren 
1917 lyckades NYHUUS finna ytterligare ett växtställe för samma art, 
även detta beläget söder om Skalfjeld, men !/2 mil norr om föregå- 
ende lokal å >»Flensjobekkens venstre side ned mod 60. Flensjo.> På 
båda ställena uppträdde S. myrtilloides i stor mängd. Särskilt gällde 
detta om lokalen vid Haaen, varest den växte massvis »tet som Lyng 
paa en Mo utbredt over antagelig et Par Hektar eller mere>. Å den 
senare platsen förefanns den visserligen ej så rikligt, men exemplaren 
kunde dock även där med säkerhet räknas i tusental. 
I betraktande av att Salix myrtilloides, såsom av den ovan lämnade 
kortfattade redogörelsen framgår, på den motsatta svenska sidan varken 
i Dalarna eller Härjedalen ännu synes hava nått fram till riksgränsen — 
avståndet dit från resp. närmaste kända lokaler uppgår till ej mindre än 
omkring 70 kilometer — innebär upptäckten av denna Salix-art i Trysil 
onekligen en överraskning och är värd all uppmärksamhet. Utgår man 
från den hos oss väl numera rätt allmänt accepterade uppfattningen, att 
S. myrlilloides i likhet med Picea Abies, Alnus incana, Rubus arcticus 
m. fl. ursprungligen inkommit i Skandinavien från öster och sedermera 
utbrett sig mot söder och väster (se AUG. HEINTZE: Om Ranunculus 
lapponicus och andra granens följväxter i Skandinavien. — Bot. Not. 1909, 
s. 181—202), ge dessa fynd vid handen, att S. myrtilloides framryckning 
i sydvästlig riktning faktiskt skett väsentligen längre, än man hittills haft 
anledning förmoda. Givetvis förklaras ju nämligen förekomsten av arten 
i Trysil naturligast genom antagandet av en mer eller mindre recent 
spridning från svenska sidan, närmast från Dalarna. Av intresse är 
