274 
än mindre uppmätas i naturen. Den klimatiska skogsgränsens läge 
kan blott framdeduceras med större eller mindre säkerhet på grund- 
valen av slutledningar. 
Den empiriska gränsen är den sammanhängande bhegränsnings- 
linjen för skog, trädformig björk och spaljärbjörk (SERNANDER 1900, 
sid. 486). Den övre skogsgränsen, trädgränsen och spaljärbjörk- 
gränsen äro däremot linjer, som sammanbinda de högsta snibbarna 
av skog, de högst gående träden resp. spaliärbjörkarna, vilka före- 
komma på av lokala faktorer ej påvisbart ogynnsamt påverkade 
ståndorter (TH. C. EE” FRIES 1913, sid: 159); 
Vid studiet av de ekologiska faktorer, som inverka på och be- 
linga skogsgränsens, trädgränsens och spaljärbjörkgränsens läge på 
varje särskild punkt, utgöra de empiriska gränserna underlaget. 
Det gäller då att genom detaljanalyser finna förklaringen till alla 
de hak och oregelbundenheter, som äro så utmärkande för de em- 
piriska gränserna. 
De övre gränserna äro av helt annan art än de empiriska. Ge- 
nom det tillvägagångssätt, varpå de erhållas, bortelimineras i möj- 
ligaste mån de lokala faktorernas verkningar, och gränslinjer av 
mera generell natur erhållas. Att ej ens de övre gränserna alltid 
kunna tillfredsställa långt drivna krav i detta hänseende är givet. 
Det är nämligen ingalunda alltid lätt att avgöra, huruvida lokala 
faktorer spela in på en given punkt eller ej, även om det i de 
flesta fall med ganska stor grad av objektivitet låter sig göra av 
en skolad ekolog. Större osäkerhet än på 10 å högst 20 m torde 
sällan behöva ifrågakomma. Å andra sidan kunna förhållandena 
i naturen undantagsvis gestalta sig så invecklade, att ett mycket 
ingående studium är av nöden. TI varje fall — även där stora 
svårigheter möta -— kunna utan alltför tidsödande arbeten goda 
minimisiffror för de övre gränserna erhållas. Dylika minimisiffror 
kunna vara av stor nytta, då det gäller att anställa jämförelser 
inom större områden. 
De stora generella dragen 1 skogsgränsernas och trädgränsernas 
höjdlägen kunna alltså med hjälp av de övre gränserna inom hela 
Fennoskandias fjällområde noggrant analyseras. Synnerligen in- 
struktiva och för kännedomen om skogsgräns- och trädgränsför- 
hållandena oundgängliga isohypskartor kunna dessutom upprättas 
med de övre gränserna som utgångsmaterial. Det är givet, att ej 
alla områden äro lika rediga och lätt utredda med hänsyn till 
björkens höjdgränser, i vissa fall krävas ingående undersökningar, 
