mil söder om Sundsvall. De här uppträdande alpina layarna voro 
Alectoria ochroleuca, A. thulensis, Buellia atrata och Microglena 
sphinctrinoides, och av sådana, som förekomma i björkregionen 
eller överst i barrskogsregionen, anträffades bland andra Parmelia 
intestiniformis var. encausta och Lecidea xanthococca Sommerf. En tredje 
har undersökts av båda bröderna ALMQUIST, nämligen Randklöven 
i Borgsjö socken i Medelpad, varest växte Lecidea aglea, L. cras- 
sipes, Pertusaria bryontha och Solorina crocea jämte Lecidea xan- 
thococca, Lopadium pezizoideum (Ach.) Th. Fr., Pertusaria protuberans 
(Sommerf.) Th. Fr. m. fl. Huruvida även detta berg på toppen är 
skoglöst, därom upplyses icke, men att trädvegetationen, om sådan 
är förhanden, måste vara mycket gles, röjer förekomsten av de 
ovan nämnda som alpina betecknade lavarna. På de jämtländska 
skogsbergen uppträda nämligen någon gång alpina lavar, även där 
barrträdsvegetation icke helt och hållet saknas. Så har jag t. ex. 
på ett sådant berg nära Nyland i Undersåker anträffat Lecidea 
paupercula och Rhizocarpon alpicola på klippor med glest stående 
martallar och granar. 
De flesta ovan omnämnda alpina lavar, som förekomma i ut- 
poster, uppträda ovanför trädgränsen uppe på bergryggar, på fritt 
liggande större block eller på de torraste hedarna, t. ex. sådana 
med Loiseleuria (Azalea) procumbens.  Pertusaria bryontha före- 
drager dock mera fuktig och mossrik hed med Ochrolechia tartarea 
och dess var. frigida. Och Lecidea crassipes jämte Microglena 
sphinctrinoides höra hemma på tämligen fuktiga ståndorter, såsom 
på avsatser på nordsidan av fjällbranter och på eller under kanten 
av flytjordsterrasser. Solorina crocea är utmärkande för snölägen 
på stenig och grusrik mark samt för bäckstränder och vattensjuk 
flytjord, varjämte den med förkärlek växer under utskjutande klipp- 
utsprång och större block; överhuvud är den bunden vid mer eller 
mindre fuktiga ståndorter utan slutet växttäcke. 
Som R. SERNANDER påpekar, uppträder sistnämnda lav i alpina 
utposter »i kolonier av konstant natur», på bäck- och älvstränder, 
särskilt vid vattenfall. Enligt P. J. HELLBOM, »Norrlands lavar» 
(1884), sid. 38, är den anträffad ända ned i Hälsingland: »Färila 
socken utefter vägkanten vid en bro över Enån (Cur. och C. AURI- 
VILLIUS)» ; redan G. WAHLENBERG uppger den för Osmundsberget i 
Dalarna, och enligt G. SAMUELSSON är den av K. HEDLUND insam- 
dad ända ned i Gagnef. Beträffande lavarna äro älvstrandsutposterna 
föga undersökta. S. ALMQUIST omnämner emellertid i sin > Berättelse 
