296 
transporteras av vinden. De flesta lavarters vidsträckta geografiska 
utbredning och lavvegetationen på isolerade öar antyda ock onek- 
ligen, alt så är fallet. Rörande andra spridningsagens känner man 
så gott som ingenting. All rinnande vatten kan spela någon roll, 
är visserligen antagligt, i vissa fall, t. ex. på sluttande berghällar, 
synnerligen pålagligt, men huruvida ett sådant spridningssätt har 
någon betydelse, när det gäller längre distanser, är icke känt. Lika 
litet vet man något med säkerhet om djurvärldens betydelse för 
lavarnas spridning. Att bålfragment kunna transporteras epizoiskt, 
är ju rätt antagligt, särskilt i fråga om så sköra och bräckliga former 
som t. ex. Cladonia rhangiferina och Cetraria aculeata. Att även 
sporer skulle kunna spridas epizoiskt, är en tanke, som enligt mitt 
förmenande icke kan utan vidare avvisas, om det också till följd 
av deras ringa storlek ej är lätt att konstatera. Det finns dock 
lavsporer, som på grund av sin storlek och sin mörka färg utan 
svårighet kunna iakttagas vid svag lupförstoring. Så ärt. ex. fallet 
hos Solorina bispora, vars sporer äro svarta till färgen och nå en 
längd av omkring 100 wu mot en tjocklek av ända till 50 u. De 
äro också, i likhet med många andra lavsporer, klibbiga, och man 
ser lätt, huru de ligga kringströdda och fastklibbade på bålen, sär- 
skilt på väggarna av den insänkning, vars botten bildas av apo- 
theciets hymeniallager. Man finner dem därjämte på föremål om- 
kring laven, såsom torra blad och dylikt. Det är åtminstone tänkbart, 
att dessa sporer även kunna fastna på djur, exempelvis på fåglar, 
och av dem transporteras ganska långt. 
Att vissa alpina eller subalpina lavutposter kunna ha uppkommit 
genom recent nedvandring, torde vara ganska antagligt. Men å 
andra sidan synas dock sådana fynd som det av Polyblastia scoti- 
nospora på Vätterns stränder vid Omberg och i Västra Tollstad 
och Ödeshög svårligen kunna förklaras på detta sätt. De närmaste 
fyndorterna ligga i Härjedalen och Jämtland, och vid en recent 
nedvandring borde dock arten ha slagit sig ned vid Hjälmaren och 
Mälaren, där lämpliga ståndorter icke saknas, helst den icke är 
nogräknad beträffande substratets kemiska beskaffenhet. Vid Hjäl- 
maren ha botaniserat så flitiga lichenologer och duktiga samlare 
som P. J. HELLBOM och O. G. BLOMBERG, utan att de funnit Poly- 
blastia scotinospora, som dock är en av de största och lättast igen- 
känliga av alla verrucariacéer. Det förefaller åtminstone synner- 
ligen sannolikt, att den hållit sig kvar vid Vättern sedan det tids- 
skede, då den invandrade i vårt land, och då lågo Hjälmarens 
